аукова та науково-технічна діяльність.
Поступово, але неухильно і закономірно науковий потенціал уже до середини ХХ століття став головним чинником розвитку, як у межах окремих країн або регіонів, так і в загальнолюдському масштабі.
У розвинутих країнах історично склалися різні структури, як державні, так і громадські, що здійснюють наукові дослідження й розробки. Так, у Німеччині — це насамперед Товариство Макса Планка й Товариство Фраунгофера, в Нідерландах — Організація прикладних наукових досліджень (ТNO), Організація наукових досліджень (NOW), Королівська академія мистецтв і наук (KNAW) та ін. Крім того, значний обсяг робіт виконується в університетах.
В Україні ця підсистема репрезентована розгалуженою мережею наукових установ різних типів, які у своїй сукупності покликані забезпечувати належний науково-технічний рівень як країни загалом, так і кожної сфери національної економіки зокрема.
Основними типами наукових організацій є:
• конструкторські;
• проектні та проектно-пошукові;
• вищі навчальні заклади;
науково-дослідні та конструкторські підрозділи на промислових підприємствах.
Україна по кількості працівників, зайнятих науковою, науково-технічною та проектно-конструкторською діяльністю в кінці 1980-х років знаходилася на рівні другого ешелону найбільш розвинутих країн, поступаючись суттєво тільки Японії, США, Великобританії, Німеччині. З кожної тисячі зайнятих 11 чоловік працювали в науково-технічній сфері. Цей показник відповідав рівню таких країн, як Італія, Іспанія, Польща, Угорщина, Чехія.
Системна криза 1990-х років була особливо руйнівною для сфери науково-дослідної та проектно-конструкторської діяльності. Чисельність зайнятих у цій сфері в 2000 році скоротилася порівняно з 1990 роком майже в два рази (до 5,7 чоловік на одну тисячу зайнятих). Реальні абсолютні обсяги фінансування науково-дослідних робіт скоротилися більш ніж у 20 разів і до 2004 року не перевищували 0,4% ВВП, збільшившись у 2004-2006рр. до 1,4% ВВП. Є, правда, надія, що до 2012 року цей показник підвищиться до 2%, а до 2017 року – до 2,5%. В розвинутих країнах фінансування науково-дослідних робіт підтримується на рівні 2,0-3,0% від ВВП і в останні роки має тенденцію до зростання.
Кількість ініційованих резидентами України заявок на одержання патенту у 2004 році становила 11,6 на 100 тис. населення. Це у два рази перевищує показники для країн Східної Європи, які в 2004 році ввійшли до складу ЄС і майже досягає світового рівня (13,8). Проте надходження від роялті та ліцензійних платежів за статистикою Світового банку становили всього 2 тис. доларів на 100 тис. населення, тоді як у Польщі цей показник становив 87,9 тис., Чехії – 427,2 тис., Італії – 975,7 тис., США – 4461 тис., загалом у світі – 1191,9 тис.
Для підвищення результативності реалізації інтелектуального потенціалу в галузі науки й технологій і досягнення ефективності наукових досліджень у структурі національної інноваційної системи України потрібно передбачити такі механізми:
1) поліпшення стану державного фінансування науки, зокрема:
• відмовитися від фінансування науки за залишковим принципом і забезпечити виконання чинних правових актів, що встановлюють нормативи фінансування науки як пріоритетної галузі загальнонаціонального масштабу;
• уточнити нормативно-правову базу фінансування науки з метою усунення суперечностей;
• визначити додаткові джерела та нормативи збільшення обсягів державного фінансування науки на перспективу, встановити контрольні терміни їх досягнення поетапно та розробити систему контролю й відповідальності за виконання;
• розробити систему проведення регулярної атестації та незалежного аудиту наукових установ для оцінювання наукового, матеріально-технічного й комерційного потенціалу, актуальності й результативності досліджень з метою визначення їх рейтингу, що може бути взятий за основу в розподілі державних замовлень, фінансуванні наукових установ та оплаті праці співробітників, а також у прийнятті рішень щодо припинення діяльності й реструктуризації державних наукових установ;
• провести акредитацію наукових установ за розробленою системою оцінювання;
2) поліпшення кадрового забезпечення науки та закріплення висококваліфікованих працівників у науковій сфері, зокрема:
• продовжувати політику підвищення заробітної плати висококваліфікованим науковим співробітникам, які результативно працюють в акредитованих наукових установах, а також забезпечити високий рівень соціального захисту їх;
• розробити систему і встановити нормативи зниження оподаткування доходів наукових працівників на величину необхідних для професійної діяльності витрат для придбання спеціальної літератури, комп'ютерної техніки, оплату Інтернету тощо.
Важливою є проблема забезпечення збалансованості наукових досліджень і прискорення впровадження їх результатів у виробництво. Для цього слід відновити галузеву (прикладну) науку, що за роки трансформаційних змін в економіці зазнала найістотнішого скорочення. Оскільки галузева наука збереглася здебільшого на великих підприємствах, що мають фінансові та інвестиційні можливості розвивати її без участі держави, то сьогодні постало завдання поновити діяльність наукових структур промислових підприємств, для чого потрібно відновити практику формування механізмів економічного стимулювання наукових досліджень і розроблень через сукупність відповідних фондів. Держава має відповідати за умови розвитку акредитованих державних наукових установ, що повинні функціонувати передусім у сферах пріоритетного науково-технічного розвитку.
Для забезпечення ефективної діяльності наукових установ слід організувати комп'ютерний моніторинг усіх наукових досліджень, що проводяться в країні, за їх результативністю, а також створити кадастр наукових досліджень за роками й виконавцями, що сприятиме заощадженню ресурсів завдяки уникненню дублювання й підвищенню їх ефективності.
Слід зауважити, що масове залучення науки до ринку в результаті повної реалізації його функцій щодо ефективного запровадження інновацій у виробництво відбуватиметься з переходом до масового інвестування приватного капіталу в НДДКР, яке може бути здійснене лише в умовах національного конкурентного середовища.