Україна в світовому культурному просторі
Розвиток української культури на сучасному етапі знаходиться у великій залежності від Заходу та Росії. Інтегруючись після розпаду Радянського Союзу у світову міжнародну систему, постсоціалістична Україна швидко відчула на собі результат глобалізації світового інформаційного простору – інформаційно-культурний дисбаланс. Інформаційно-культурний дисбаланс не що інше, як значне інформаційне домінування розвинутих країн порівняно з країнами, що розвиваються, монопольний контроль над частинами інформаційної системи з боку розвинутих країн, відсталість у технічному й технологічному забезпеченні інформацією в країнах, що розвиваються, і так званий культурний імперіалізм, коли представники одних культур активно споживають культурно-інформаційний продукт інших. У ситуації світового інформаційно-культурного дисбалансу інформаційний потік має однонаправлений рух, і країни, що розвиваються, та країни СНД, потрапляють в інформаційну залежність від Західної цивілізації.
Особливістю української інформаційної залежності є тe, що поряд з властивим всьому світові впливом американської культури вона відчуває сильний історично сформований інформаційно-культурний пресинг з боку Росії. Про культурну гегемонію західної цивілізації та Росії на українському медіа-просторі свідчить велика доля зарубіжного матеріалу порівняно з національним в ефірному наповненні українського телебачення й радіо. Інформаційно-культурний дисбаланс особливо відчувається в чотирьох складових культурного простору України: культурно-інформаційній (культурні продукти, інформаційні потоки), технічній, економічній, інфраструктурній.
Культурно-інформаційна складова. Коли у 1991 році розвалився Радянський Союз, одним з перших законів, прийнятих новими правителями, був закон про засоби масової комунікації, у якому мова йшла про звільнення мас-медіа від цензури та державного ідеологічного диктату. І відразу після того, як піднялася Залізна завіса, на Україну вилився потік ще вчора недоступної імперіалістичної культурної продукції. Окрім ефекту забороненого плода, таким жаданим західний продукт робила оптимістично-матеріалістична культура найменшого спільного знаменника, котра орієнтована на загальнолюдське й має прихильників у всьому світі. Українські громадяни потребували подолання нестабільності, масової деміфологізації минулого й сучасного, що відбувалася через нещадну, приправлену сенсаційністю критику особистої та професійної некомпетентності радянських та пострадянських керівників.
Одночасно від уряду надійшло соціальне замовлення на розробку власної національної ідеї та ідентичності. І на державному Київському телеканалі з’явилися фольклорні програми з народними піснями й танцями, а також розмовляючі голови, що незрозумілою для більшості мешканців Східної України державною мовою розповідали про українські традиції та місцеві новини.
Керівництво країни прекрасно розуміло, що в умовах економічної, політичної та соціальної нестабільності просте глушіння російських інформаційно-розважальних каналів може призвести до невдоволення з боку звиклої до них русифікованої української більшості. Хоча в Україні були непримусові спроби створення чисто українського культурного простору, але вони закінчилися розумним компромісом – заснуванням каналу Інтер, трансляцією супутниковими та кабельними каналами російського телебачення, українськими представництвами популярних російських радіо, газет і журналів та власне Інтернетом, що не має кордонів, окрім мовних.
Технічна складова. Залежність від західної техніки та стандартів. Технічні стандарти створюються та приймаються переважно в розвинутих країнах, на які припадає більше 70% світового ринку інформаційних технологій. Часто це ситуація, коли країни, у яких певна технологія ще не розроблена або розроблена недостатньо, змушені підлаштуватися під ці вже існуючі стандарти заради сумісності технічних пристроїв, а отже, можливості спілкуватися, співпрацювати.
Економічна складова. Культурно-інформаційний дисбаланс полягає в економічній боротьбі за комунікації, розвиток яких потребує фінансових інвестицій. І тут можна сказати, що міжнародний інформаційний дисбаланс є складовою частиною міжнародного економічного дисбалансу.
Інший аспект, притаманний саме інформаційній економіці, створення якісного продукту коштує немалих грошей. Але відмінністю культурно-інформаційних продуктів від матеріальних є те, що ними може користуватися безмежна кількість споживачів і при цьому вони не зношуються й не зменшуються. З цієї причини американський телесеріал, що вже окупив себе на національному ринку та ринках розвинутих країн, продається аудиторії країн Третього світу та СНД за такими низькими цінами, за якими вони самі ніколи не зможуть зробити продукт подібної якості. І купувати його стає для місцевих медіа набагато економічно вигідніше, ніж створювати власний.
Також медіа як технічний носій залежать від якості цієї техніки та у випадку інтернет-проектів, програмних кодів, які коштують дуже дорого. Українські компанії не мають вільних ресурсів для інвестування, наприклад, у розробку програм.
Економічна складова також включає платоспроможність населення, наприклад, здатність громадян країни сплачувати за Інтернет, купувати газети, журнали.
Інфраструктурна складова. Успішне функціонування інформаційної економіки залежить від наявності добре розвинутої інформаційної та комунікаційної інфраструктури. Як і звичайна економіка, інформаційна дуже залежить від дистрибуції, що доносить продукт до кінцевого споживача.
З одного боку, інформаційний дисбаланс є негативним явищем, пов’язаним з культурною уніфікацією й втратою місцевих культурних особливостей та можливостей інформаційного збагачення від потерпаючих від дисбалансу культур, зокрема України. З іншого боку, новий світовий інформаційний порядок тісно пов’язаний з концепціями вільних інформаційних потоків, вільної преси, свободи вираження та комунікації як невід’ємного права нації та індивіду шукати, отримувати й розповсюджувати інформацію. Якщо ми говоримо про новий інформаційний та комунікаційний порядок як про рівні можливості учасників міжнародного співробітництва в інформаційній сфері, то ми можемо бачити дві перспективи для України:
Технологічний прогрес. Сьогодні існує набагато більше способів створювати та розповсюджувати інформаційно-культурну продукцію, ніж раніше, коли, наприклад, не існувало кабельного чи супутникового телебачення, а поліграфія була неймовірно дорогою. В інформаційній сфері відбувається падіння витрат на виробництво. Це заохочує медіа-плюралізм, який надає можливість говорити самостійним голосом навіть невеликим культурам, через глобалізацію масових комунікацій, має свій глобальний сегмент аудиторії, створює так звану віртуальну культурну діаспору. Це працює на підтримку українського голосу.
Запровадження й поширення Інтернету дає можливість кожному громадянинові створити власний глобальний засіб масової комунікації у вигляді веб-сторінки. Тобто мова йде швидше не про насильницьку смерть маленьких культур під тиском культурних імперій, а про внутрішню життєздатність культури.
Роль культури в суспільних процесах стає дедалі непомітнішою, практично не впливаючи на соціально-економічний розвиток і досягнення суспільної злагоди. На цей час не створено інформаційно-культурного середовища, що унеможливило б розвиток соціальної напруги, роз’єднання суспільства. Тому до культурного простору України легко проникають субстрати інших культур та антикультурні рухи. Закон України Про культуру (2011), що вперше запроваджує поняття культура в українське законодавство, звужує цей термін порівняно з сучасними світовими та європейськими підходами, обмежуючи роль культури в соціально-економічному розвитку тільки до одного з основних факторів самобутності, яким можна, як виявляється, легко знехтувати.
Сучасна українська культура функціонує у світі жорсткої культурної конкуренції, що має й економічну, й політичну складові. Глобальні виробники культурного продукту витісняють національного виробника. Економіка, пов’язана з культурними індустріями, є значним сегментом світової економіки, особливо економіки розвинутих країн, що активно експортують свій культурний продукт – кіно, поп-музику, туристичні пропозиції. Але такого роду товар поширює стандартизовані культурні традиції, руйнує локальні ідентичності, що базуються на місцевих традиціях. Тому завданням культурного менеджменту в Україні є провести модернізацію, стати конкурентоспроможним і разом з тим зберегти культурну ідентичність.
Специфічною українською проблемою останніх двох президентств є радикальна зміна культурної політики з їх приходом до влади. Причиною є все та ж відсутність консенсусу щодо того, що таке українська культура сьогодні, яке місце в ній має її російськомовний сегмент – чи це частина української культури, чи ні. Це активно використовується як зовнішніми, так і внутрішніми політичними маніпуляторами. Жертвою цих протистоянь стає сама культура. Без укладення громадянського пакту в цьому питанні, адже і у близькому до нього питанні мовного пакту не тільки модернізація, але й збереження українських культурних контекстів в умовах глобальної конкуренції просто неможливі.