ПРИЙОМИ ПЕДАГОГІЧНОЇ ВЗАЄМОДІЇ
Закономірності ефективної взаємодії педагога з учнями, розглянуті на прикладі бесіди, зумовлюють успіх усього виховного процесу, який не обмежується бесідами, виховними заходами, а становить організацію життєдіяльності вихованця, нескінченної низки педагогічних ситуацій, які потребують певного прийому, певної реакції вчителя й учнів у певних обставинах.
Які прийоми, накопичені в педагогічному досвіді, можуть слугувати розв'язанню повсякденних ситуативних педагогічних задач? Спочатку з'ясуймо, що таке прийом.
Прийом педагогічного впливу — це спосіб організації певної педагогічної ситуації, який викликає нові почуття й думки учнів, що спонукають їх до самозміни1.
Звернімо увагу: вплив непрямий, а через нову ситуацію. Завдання вчителя — створити ситуацію (бажано не за шаблоном, несподівану, за контрастом). Завдання учня — під впливом нових обставин, нових почуттів, ними викликаних, вибрати лінію поведінки, яка відповідає потребам, інтересам його особистості в цій ситуації. Новий емоційний відгук вихованця (його планує вчитель) як нове ставлення до своїх вчинків зумовлює причини подальших змін у поведінці учня.
Залежно від того, які почуття можуть бути викликані новою ситуацією, Е. Натанзон поділяє прийоми на спонукальні (дія їх розрахована на вияв радості, вдячності, поваги, гордості, віри в свої сили, власної гідності, що сприяють розвиткові нових позитивних якостей) і гальмівні (збуджують негативні почуття — незручності, сорому, розчарування, каяття, жалю і сприяють подоланню негативних якостей, полегшуючи розвиток позитивних). Окремо виділимо, за Н.Щурковою1, групу прийомів етичного захисту, що дають учителю можливість зберегти власну гідність, моральний рівень спілкування й захиститися від аморальної поведінки учня, яка провокує на аморальність учителя.
Які основні прийоми охоплюють ці три групи?
Спонукальні | Етичного захисту | Гальмівні |
+ авансування + вияв умінь учителя + обхідний рух + фланговий підхід + опосередкування + прохання + вияв невдоволення | наївний подив питання на відтворення підставляння мотиву посилання на особливості характеру протиставлення переваг вихованця його вчинку | — збудження тривоги щодо покарання — іронія — констатація вчинку — натяк —удавана байдужість — удавана недовіра |
Яким є механізм дії гальмівних та спонукальних прийомів? Покажемо, скориставшись працями Е. Натанзон.
Радимо також скористатися матеріалом «Словника термінології з педагогічної майстерності», що дасть можливість усвідомити сутність спонукальних, гальмівних прийомів та етичного захисту вчителя.
Насамкінець поміркуймо над такими положеннями:
— використання різних прийомів, знання технологій, володіння техніками впливу ефективне, якщо тло нашої професійної позиції гуманістичне, якщо педагогічні стосунки ґрунтуються на взаємній повазі вчителем та учнів, на утвердженні гідності і школяра, і педагога. Поважаймо індивідуальність кожного, створюймо умови для розвитку позитивного в кожній особистості!
Для того щоб ефективно спілкуватися, важливо розвивати спостережливість, педагогічну уяву, вміння розуміти експресію поведінки. У цьому нам допоможе здатність до децентрації, готовність прийняти роль іншого — учня, батьків, колеги, стати на їхню позицію, зрозуміти їх.
Учителю-початківцю часто бракує взаєморозуміння через безпредметні розмови або, ще гірше, нетактовне розпитування учнів. Зміст наших бесід повинен містити цікаве нашим школярам і нам. Вчителю про це слід подбати заздалегідь, дібрати варіанти цікавих розмов.
Учитель має будувати правильні стосунки з колегами, адже у педагогів мета одна. Спілкуючись із школярами, важливо дбати про авторитет колег. Втрата авторитету колегами може певною мірою послабити і ваш педагогічний вплив на дітей.
Вибудовуючи стосунки з батьками, потрібно бути їм помічником, а не шукати в них засіб для розправи за власну безпомічність у спілкуванні з дітьми.
Наведені техніки спілкування, схарактеризовані прийоми — це лише ключі для розкриття учня до взаємодії. Потрібний ключ слід ще підібрати - будьмо обережними, щоб не зламати тендітних стосунків, будьмо творчими педагогами!
Список літератури
1. Буяльский Б.А. Курс на мастерство. – К., 1974. – С. 37-39.
2. Василенко Ю. С. О голосе педагога // Сов. Педагогика. – 1972. - № 7.- С. 86-92.
3. Габдреева Г.Ш. Самоуправление психическим состоянием. – Казань, 1981. – С. 21-24.
4. Головин Б.Н. Основы культуры речи. – М., 1988. – С.41-122, 164-226.
5. Кан-Калик В.А. Учителю с педагогическом общении. – М., 1987. – С. 46-61, 101-105.
6. Карнеги Д. Как вырабатывать уверенность в себе и влиять на людей, выступая публично. – М., 1989. – С. 367-383, 403-436.
7. Ладыженская Т.А. Живое слово. Устная речь как средство и предмет обучения. – М., 1986. – С. 6-52, 96-108.
8. Леви В. Искусство быть другим. – М., 1986. – С. 83-93.
9. Мова тіла вчителя на уроці // Шкільний світ. – 1998. - № 22. – С. 2-3.
10. Ни кольская С.Т. Техника речи. – М., 1978. – С. 9-14.
11. Педагогічна майстерність: Підручник / За ред. І.А. Зязюна. – К., 1997. – С. 27-44.
12. Педагогічність майстерність: Тексти. – Полтава, 2001. – С. 51-82.
13. Пиз А. Язык телодвижений: Как читать мысли людей по их жестам. – Н. Новгород, 1992. – 262 с.
14. Синиця І.О. Педагогічний такт і майстерність учителя. – К., 1981. – С. 18-115.
15. Словник термінології з педагогічної майстерності. – Полтава, 1995. – 64 с.
16. Станиславский К.С. Работа актера над собой // Собр. соч.: В 8 т. – М., 1954. – Т.2. – С. 332-347.
17. Сухомлинський В.О. Як виховати справжню людину // Вибр. твори: В 5 т. – К., 1976. – Т. 2. – С. 206-208, 296-306, 399-402, 414-416.
18. Ушинський К.Д. Людина як предмет виховання // Твори: В 6 т. – К., 1952. – Т. 4. – С. 43-45, 47.
19. Чихачев В.П. Культура и техника речи учителя // Учителю о педагогической технике. – М., 1987. – С. 73-84.
20. Юсупов И.М. Психологи взаимопонимания. – Казань, 1991. – С.15-25, 81-84.