МИСТЕЦТВО ДРУГОЇ ПОЛОВИНИ 50-х- 80-х років
Наприкінці 50-х років розпочався новий етап у розвитку українського образотворчого мистецтва. Жорсткий ідеологічний тиск на творчість митців ДЄЩО послабився. І хоча дотримання «принципу соціалістичного реалізму» залишалося обов'язковим для радянських художників, його тісні межі розширилися. В образотворчому мистец-тні стала можливою більша порівняно з попереднім періодом свобода у виборі тем, засобів втілення художнього задуму, виявленні національної самобутності.
Чимало художників прагнули відійти від прямолінійного копіювання життя. Вони зверталися до символічних образів, поетичної інтерпретації навколишнього світу. Саме поетизація стала однією з провідних тенденцій наступних десятиліть не лише в образотворчому, айв інших видах мистецтва (пригадаймо високі здобутки українського поетичного кіно). Кращі українські художники: Тетяна Яблонська, Анатолій Петрицький, Олексій Фіщенко, Валентин Литвиненко, Вадим Одай-ник, Галина Бородай та інші творили поезію засобами живопису та графіки.
Для цього періоду характерний потяг до національного коріння. Митці верталися до образів видатних діячів історії, культури, вивчали народне мистецтво, звичаї, побут. Глибоке ролу міння народних традицій, відчуття національного колориту притаманні гиорам Валентина Задорожного, Віктора Зарецького, Тетяни Яблонської, Георгія Якутовича, Андрія Коцки та багатьох інших митців.
Великого значення набуло монументально-декоративне мистецтво, в якому відбувалися сміли-пі експериментаторські пошуки. Серед оригінальних, яскравих творів українських монументалістів - віт-раж-триптих в Національному університеті імені Тараса Шевченка (художники Ф. Глущук, В. Задорожний, В. Перевальський), мозаїка «Академія XVII ст.» в Інституті теоретичної фізики (художник М. Стороженко), оздоблення інтер'єру Палацу дітей та юнацтва у Києві за мотивами творчості народної художниці М. Прий-маченко (художники А. Рибачук і В. Мельниченко). Ада Рибачук та Володимир Мельниченко створили також унікальний твір - барельєфну СТІну меморіально-поховального комплексу на Байковому кладовищі в Кисні, в якому репрезентували власне філософське осмислення життя та смерті. Ця грандіозна праця була по-варварському знищена владою.
ЖИВОПИС
Однією з провідних тем українського станкового живопису впродовж тривалого часу залишалася Велика Вітчизняна війна. Художники відтворювали героїзм воїнів, пафос боротьби. Проте більший емоційний відгук у глядача викликають твори, в яких виявлено нестандартний підхід до розкриття теми. Серед кращих жинописних творів - картини «Медсестра» Асхата Сафаргаліна, сповнена зворушливого почуття, ліричного настрою; «В ім'я життя» Олександра Хмельницького - символічний образ иеликої емоційної сили; «А льон цвіте» Василя Гуріна - глибоке філософське полотно, сумне і світле водночас.
Багато митців продовжували розпиток української образотворчої_шевченкіани, намагаючись дати власне тлумачення особистості й творчості Великого Кобзаря. До мистецької класики увійшла картина відомого українського живописця Михайла Бо-жія «Думи мої, думи мої». Художник зобразив Т. Шевченка у стрімкому русі на тлі пейзажу, в стані напруженої роботи думки. Цьому та іншим тиорам митця («Медсестра», «Апасіоната», «У Михайлівському») притаманні психологічна проникливість, емоційна схвильованість. Його пейзажі та натюрморти демонструють тонке розуміння природи, справжню красу живопису.
Гордістю української культури стала творчість видатної художниці Тетяни Яблонської (1917-2005). Висока професійна майстерність, різнобічність інтересів, невтомний творчий пошук, глибина задумів - ось грані цієї непересічної особистості.
І Це у повоєнні роки Т. Ябдонська створила одне з кращих полотен того часу - «Хліб». Картини художниці раннього періоду («Весна», «Над Дніпром», «Мати») виконані в кращих академічних традиціях. Вони щирі, сповнені руху, живого почуття, і завжди - живописної свободи.
На початку 60-х років Т. Яблонська звертається до народного мистецтва, ЩО зумовило зміну її художнього сти-ЯЮ. Тоді ж з'явилися картини «Бабине лііо», «Лебеді», «Наречена», «Паперо-пі квіти», «Літо», яким притаманне ШЮііщнне трактування, пластичність і виразність силуетів, побудова колориту на співвідношенні чистих дзвінких барв. Художниця захоплювалася живописом Катерини Білокур, Параски Власенко й особливо Марії Прийма-ченко. Вона справедливо вважала, що народне мистецтво вчить ясності художньої мови, гармонійності композиції, емоційної виразності.
У наступний період творчості Т. Яб-лонська створила глибоко філософські картини-роздуми «Безіменні висоти», «Юність», «Життя продовжується». Живопис цих творів надзвичайно делікатний, народжений легкими дотиками тонкого пензля. Художниця знову «впустила» у свої картини простір. У манері вріконання багатьох творів відчувається вплив імпресіонізму. В останній період творчості Т. Яблонська
віддавала перевагу пейзажному жанру. Природа була для неї невичерпним джерелом натхнення.
Українське образотворче мистецтво важко уявити без творчості закарпатських митців. Особливо вражає могутня постать Федора Манайла (1910-1978), який ще в довоєнні роки став одним із кращих європейських художників. В епіцентрі творчих пошуків митця - природа Карпат та стихія народного життя. Під його пензлем карколомна гра форми та кольору утворювала напрочуд цілісні й гармонійні картини - «Весілля», «Сніданок», «В лісі», «Сонячна мить»х «Горами - долинами» та ін. Здається, у реальній природі не існує такої кількості барв, як на палітрі цього майстра. Усі його твори написані з неймовірним темпераментом та експресією. Ф. Манайло був консультантом на зйомках кінофільму С. Параджанова «Тіні забутих предків», який завдяки його внеску набув особливої виразності й етнографічної точності.
Духом експериментаторства, тяжінням до європейської культурної традиції вирізняється львівська художня школа. Якщо для закарпатської школи характерна живописна емоційність, то для львівської - графічна манера виконання, вишуканість та інтелектуальність. Такими є твори відомих художників Зіновія Флінти («Осінь», «Бабине літо», «Мелодії Баха», «Роздуми»), Любомира Медвідя (цикл «Перші колгоспи на Львівщині», триптих «Емігранти», «Плинність часу» та ін.). Справжнім здобутком українського мистецтва стали роботи цих митців у портретному жанрі. Портрети діячів культури Л. Медвідя (Лесі Українки, С. Людкевича, М. Гоголя, Л. Толстого) привертають увагу оригінальністю манери виконання, несподіваністю композиційної побудови, глибиною й особливою загостреністю образів.
Один із найсамобутніших українських художників - Валентин Задорожний (1921-1988). Він працював у різних жанрах - монументальному і станковому живопису, графіці, гобелені, різьбленні по дереву, скульптурі. Митець використовував і творчо переосмислював кращі традиції народного мистецтва, глибоко розумів основи національної культури. Його твори «Маруся Чурай», «Вселенська вечеря», «Чучинська Оран-та», «Кручені паничі» та інші зачаровують насиченістю й контрастним зіставленням барв, виразністю ліній, легкістю ритму, декоративним звучанням. В. Задорожний - один із тих художників, які стояли на сторожі національної традиції у мистецтві, ніколи не поступалися офіційному тискові.
Протистояли офіційному мистецтву й чимало інших митців: Феодосій Гу-менюк, Віктор Зарецький, Григорій Гавриленко, Анатолій Гайдамака, Іван Марчук.
Нині Україна пишається творчістю Івана Марчука - художника, який здобув світове визнання. У його творчості простежуються різні художні напрями і методи (від реалізму до сюрреалізму та абстракціонізму); жанри (портрети, натюрморти, пейзажі й оригінальні фантастичні композиції, подібні на сновидіння). В його картинах нерозривно переплелися традиція та новаторство. Усі твори митця - від традиційних до найбільш авангардних - мають глибоку духовну основу. І. Марчук виробив неповторну манеру живопису. Зображення ніби виткані з міріадів переплетених волокон. Значну кількість творів художника об'єднано у цикли - «Цвітіння», «Біла планета», «Загублена музика», «Проростання», «Голос моєї душі». Останній цикл - основний у творчості І. Марчука, він працює над ним постійно.
Особливо зачаровують пейзажі І. Марчука «Останній промінь», «Зійшов місяць над Дніпром», «Ніч яка місячна» та ін. Це справжня поезія місячної ночі, сповнена фантастичного сяйва. Художник, ніби чаклун, перетворює звичайні дерева та хати на казкові й таємничі. Серед багатьох творів митця привертає увагу картина «Пробудження». На ній із плетива трав і квітів неначе виринають обличчя прекрасної жінки, її тендітні прозорі руки. Це - Україна, яка пробуджується після довгого тяжкого сну.
Україна по-праву пишається не лише професійними, а й народними майстрами: Марією Приймаченко, Параскою Власенко, Єлизаветою Ми-роновою, Іваном Сколоздрою, Тетяною Патою, Федором Панком та ін. Творчість кожного з них неповторна, вона дарує людям радість, приносить у життя відчуття свята.
Свого часу знаменитий французький художник П. Пікассо був глибоко вражений роботами М. Приймаченко. Він назвав її «геніальною українкою». І справді, важко не захоплюватися подвижницьким служінням мистецтву цієї дивовижної жінки. Вона створила класний світ, у якому живуть фантастичні істоти з надзвичайно виразними очима, персонажі народного фольклору, квіти, немов наділені людською душею. Більшість творів М. Приймаченко має життєрадісний характер: «Весілля», «Свято», «Букет», «Соро-ки-білобоки». Однак є й такі, в яких нтілено драматичне відчуття світу: «Дика видра птичку ухопила», «Загроза війни» та ін. Безпосередність переплелася в них зі зрілою мудрістю, простота - з інтуїтивним відчуттям ритму, кольору, композиції.
ГРАФІКА
Мистецтво графіки традиційно належить до найрозвиненіших видів художньої творчості в Україні. Важли-ішм її напрямом у 60-80-х роках залишалася книжкова ілюстрація.
У роботі над книгою розкрилося непересічне обдаровання Анатолія Базилевича. Багата творча уява й висока майстерність знайшли яскраве втілення в ілюстраціях до творів «Пан Халявський» Г. Квітки-Основ'янен-ка, «Енеїда» та «Наталка-Полтавка» І. Котляревського, «Пригоди бравого іюяка Швейка» Я. Гашека, збірки українських народних казок та ін.
Значний внесок у розвиток графічного мистецтва належить Олександру Данченку. Створені ним ілюстрації до «Кобзаря» Т. Шевченка, «Енеїди» І. Котляревського, «Декамерона» Дж. Боккаччо - одні з кращих в українському образотворчому мистецтві.
Характерним для української графіки є широке використання кольору. Великим досягненням у цій галузі стали пройняті тонкою ліричністю ліногравюри Валентина Литвиненка й особливо Олексія Фіщенка. Окрім кольорової ліногравюри, він працював у техніці акварелі, пастелі та малюнка. Широке визнання здобули його серії «Канів», «Тарасова земля», «Моя Батьківщина», «Карпати», «Моє місто», «Село на Україні», «Ритми. Київ». Творчості цього митця притаманні майстерне поєднання форми й кольору, дивовижна виразність ліній, силуетів.
Серед плеяди блискучих майстрів графіки особливе місце посідає постать Георгія Якутовича (1930-2000). Його творчість вражає широтою діапазону, досконалістю володіння складними графічними технологіями, невичерпною фантазією, філософською глибиною. Особливу увагу художника привертали твори класиків української літератури, образи національної історії. У його багатому творчому доробку - ілюстрації до повістей М. Коцюбинського «Fata Morgana» та «Тіні забутих предків», драм І, Кочерги «Ярослав Мудрий» і «Свіччине весілля», повісті М. Гоголя «Вій», літературних творів доби Київської Русі - «Повість минулих літ» та «Слово про Ігорів похід». У них майстер до-сяг узгодженості всіх елементів книги як єдиного витвору мистецтва.
Яскрава сторінка творчої біографії Г. Якутовича - участь у створенні кінофільмів «Тіні забутих предків» та «Захар Беркут». Внесок художника в їх візуальне вирішення настільки значний, що дає право вважати його співавтором цих кіношедеврів нарівні з режисерами.
Власний шлях у мистецтві проклав Сергій Якутович. В ілюстраціях цього художника дістали оригінальну інтерпретацію твори світової класики «Петро І» О. Толстого, «Три мушкетери» О. Дюма, «Обломов» І. Гончарова, «Тіль Уленшпігель» Ш. де Ко-стера та ін.
Мистецтво графіки збагатила творчість таких майстрів, як Андрій Чебикін, Олександр Івахненко, Надія Лопухова, Микола Компанець та ін. Усім їм притаманна індивідуальна манера виконання, висока професійна культура, пошуки нових шляхів художнього вираження.
СКУЛЬПТУРА
Українська скульптура кінця 50-80-х років XX ст. представлена іменами Михайла Лисенка, Валентина Бо-рисенка, Анатолія Куща, Дмитра Крвавича, Еммануїла Миська, Валентина Зноби та ін.
Один із найвизначніших скульпторів цього періоду - Василь Бородай.
Він працював у монументальній і станковій скульптурі. До здобутків українського мистецтва належать його твори портретного жанру: портрети письменника П. Панча, композитора Л. Ревуцького, художників В. Ка-сіяна та Т. Ябдонської. Скульпторові вдалося виразно передати індивідуальність особистостей цих митців, стан творчого натхнення. Він упевнено будує пластичну форму, знаходить оригінальні композиційні рішення. Один із кращих творів митця -пам'ятний знак на честь 1500-ліття заснування Києва «Кий, Щек, Хорив і сестра їхня Либідь».
Оригінальна інтерпретація класичних традицій, неповторна індивідуальна манера виконання - відмітні риси творчості талановитих скульпторів Анатолія Фуженка, Юлія Синькевича, Михайла Грицюка. Такі їхні твори, як портрет І. Миколайчука (А. Фужен-ко), «Прометей» (Ю. Синькевич), «Юна» (М. Грицюк) та інші увійшли до скарбниці української культури. У співавторстві митці створили пам'ятник Т. Шевченку в Москві - один із кращих пам'ятників Кобзареві.
Серед плеяди українських скульпторів цього періоду особливу увагу привертає творчість Галини Кальченко (1926-1975). її неординарний талант виявився в поєднанні досконалої професійної майстерності з духовною глибиною, емоційною наповненістю. Г. Кальченко добре розуміла значення пластичної форми як головного зображального засобу мистецтва скульптури. Вона створила низку шедеврів портретного жанру. Особливо зворушують її жіночі образи (К. Білокур, О. Кобилянської та ін.), в яких втілено тендітну жіночність і водночас незламну силу духу.
Г. Кальченко - видатний майстер монументальної пластики. Створені нею пам'ятники вражають масштабною пропорційністю, виразністю та красою силуету. Саме таким - надзвичайно пластичним, вишуканим, одухотвореним - є пам'ятник Лесі Українці у Києві - один із кращих творів українського монументального мистецтва.
Масол
Музика
Проте попри всі зазначені історичні обставини українська музика продовжувала поступальну ходу. З другої половини XX ст. в єдиній Спілці композиторів України почали плідно працювати відомі в нашій країні й за її межами митці Віталій Кирейко, Микола Дремлюга, Микола Колесса, Мирослав Скорик, Євген Станкович, Леся Дичко та ін.
У 60-90-х роках XX ст. відбувається стильове оновлення композиторської школи, поширюється експериментаторство в галузі сучасної техні-
км, з являються нові, зокрема камерні та синтетичні, жанри (опера-балет, балет-симфонія, хор-опера тощо).
Численні опери та балети створив Віталій Губаренко (лірична моноопера «Листи кохання» за новелою французького письменника А. Барбю-са, опера-балет «Вій» за гоголівським сюжетом). Збагатили скарбницю му-:шчно-театральних жанрів опера 1С. Данькевича «Богдан Хмельницький», балет В. Кирейка «Лісова піс-мя» за мотивами п'єси Лесі Українки, фольк-опера «Цвіт папороті» та балети Є. Станковича. Було створено перші рок-опери.
Значним успіхам у сфері музичної освіти і виховання сприяла багатожанрова творчість українських композиторів для дітей та юнацтва (А. Філі-менко, М. Сильванський, Ю. Рожав-ська, Б. Фільц та ін.).
Загалом у музичній культурі 60 — 80-х років формуються й виявляються дві системи - офіційна музика соцреа-лізму", що попри загальну естетику творів на замовлення та «ювілейних штампів» мала значні творчі здобутки, й офіційно не визнана у власній країні творчість композиторів-шістдесят-ммків, які сповідували далекі від псевдореалізму естетичні ідеали, реалізуючи їх переважно в інструментальній не-мрограмній музиці, зокрема камерній. Модерністські напрями в українській музичній культурі репрезентували учні й послідовники Б. Лятошинського. У річищі неофіційної художньої системи розвивається творчість представниці и українського авангарду В. Годзя-щ.кого («Розрив площин» для фортепіано), В. Загорцева («Градації»), І і. Сильвестрова («Спектри»), Л. Гра-бонського («Константи»). Ці компо-Витори першими в українській музиці мочали застосовувати додекдфонну} систему (або серійну техніку), соно-ристику2, алеаторику3. Так, «Візерунки» Л. Грабовського для гобоя, ар-фм й альта, написані під впливом праці англійського фізика Т. Юнга, складаються з нетривіальних навіть за назвою, а надто композиторською технікою, композицій («Первозданність», «Вібрація матерії», «Катаклізми», «Розпад» та ін.).
Молода генерація українських композиторів, що підхопила естафету новаторства шістдесятників (О. Кива, В. Зубицький, Г. Сасько, К. Цепко-ленко, О. Козаренко, Ю. Ланюк та ін.), активно відгукується на запити часу, відображуючи у своїй творчості пульс сьогодення. Оригінальним явищем стала українська популярна музика (В. Івасюк, Т. Петриненко та ін.), авторська (бардівська) пісня.
У другій половині XX ст. значних змін зазнала організація музичного життя і концертної діяльності: у багатьох регіонах України було створено мережу обласних філармоній, концертних залів, будинків культури, музичних театрів, організовано симфонічні, камерні та духові оркестри, оркестри народних інструментів, численні академічні та народні хори. Національну хорову культуру розвивають профе сійні капели «Думка», «Трембіта», Український народний хор, засікшаний Г. Верьовкою (з 1965 p. - його імені), перлиною якого є солістка Ніна Матвієнко. До провідних мистецьких колективів України належить ансамбль пісні і танцю ім. П. Вірського. Високого рівня сягає українське вокальне мистецтво. Відомі в Україні та за її межами імена співаків Івана Па-торжинського, Бориса Гмирі, Івана Козловського, Оксани Петрусенко, Анатолія Солов'яненка, Дмитра Гнатюка, Володимира Гришка, Євгенії Мірошниченко, Ольги Басистюк, Вікторії Лук'янець та ін.
Упродовж XX ст. у Києві, Харкові, Львові та Одесі сформувалися самобутні виконавські школи - інструментальні (орган, фортепіано, скрипка, флейта, бандура, баян тощо), а також симфонічного та хорового диригування (М. Колесса, С. Турчак, П. Мурав-ський, А. Авдієвський та ін.).
Розширилася мережа музичних шкіл та училищ. Нині у країні працюють п'ять вищих навчальних закладів -консерваторій, інститутів, академій (у Києві, Одесі, Львові, Харкові, Донецьку). Систему спеціальної музичної освіти доповнюють училища й інститути культури та мистецтва з музичними факультетами, зокрема естрадними. Інтенсивно розвивається музикознавство, фольклористика, музична педагогіка, створюються музичні радіо- і телепрограми, започатковано спеціалізовані періодичні видання (журнали «Музика», «Мистецтво та освіта» та ін.). І Останні десятиліття позначені ви-( ходом української музики на міжна-^родну арену. Набув визнання Міжнародний фестиваль «Київ-Музик-Фест», в рамках якого виконуються твори сучасних композиторів України та української діаспори1. Відомо, що у близькому і далекому зарубіжжі живе близько 15 мільйонів українців. Митці діаспори зробили посильний внесок в українську музичну культуру, їм належить значна роль у налагодженні міжнародних контактів і популяриза-
ції української музики у світі. Цінності, створені ними, поєднують у собі національні традиції з тенденціями зарубіжної культури. Композитори українського походження активно використовують у різноманітних музичних жанрах вітчизняний фольклор. Вони звертаються до тем і сюжетів, пов'язаних з Україною та її історією, зокрема до творів Т. Шевченка, І. Франка, Лесі Українки, О. Олеся, Б. Лепкого та ін. Так, Андрій Гнатишин з Відня та Ігор Соневицький із США розвивають багатовікові традиції української духовної музики, Юрій Фіяла (Канада) написав «Українську симфонію», симфонічну поему «Тіні забутих предків» за твором М. Коцюбинського, Микола Фоменко - опери «Івасик-Те-лесик» і «Маруся Богуславка», солоспіви «Любіть Україну» та «Балада про Байду».
Пошуки у сфері нових засобів музичної виразності притаманні творчості українських митців франції Федора Якименка, брата Я. Степового-Якименка (фортепіанна поема «Ура-нія», опера «Фея снігів») та Мар'яна Кузана («Афоризми» для фортепіано, квартет для електронних інструментів). У творах першого з них відчуваються імцресіоністичні пошуки, другого - модерністські.
Велику роль у популяризації української пісні у світі відігравали хорові та інструментальні колективи, насамперед хор О. Кошиця, автора духовної музики, хорових обробок народних пісень, а також «Візантійський хор» з Нідерландів під орудою Мирослава Антоновича, капела бандуристів ім. Т. Шевченка з американського міста Детройта (керівники й диригенти Григорій Китастий, Володимир Колесник), оркестри й хори під орудою Ярослава Барнича, почесного громадянина міста Вінніпег, автора улюбленої в народі пісні «Гуцулка Ксеня».
За кордоном жили й творили відомі співаки: Михайло Голинський - володар «Золотого ключа» музики Торонто; Ірина Маланюк, яка співпрацювала з видатним диригентом Г. фон Ка-раяном і увійшла в історію музичної культури як талановитий інтерпретатор складних оперних партій Р. Вагнера і Р. Штрауса; Євгенія Зарицька, яка виступала на багатьох оперних сценах світу («Ла Скала», «Ковент-Гарден», «Моцартеум»); Павло Плішка - соліст «Метрополітен-опера». З-поміж інструменталістів - піаністи Любка Колеса і Дарія Гординська-Ка-ранович, піаніст, композитор і диригент Вірко Балей, бандуристи Василь Ємець (США) та Володимир Міша-лов (Австралія). Традиції школи кобзарського мистецтва плідно розвиваються також завдяки виданню журналу «Бандура» у США.
Розвитку музикознавства і педагогіки сприяла діяльність Українського музичного інституту у Нью-Йорку, Українського музичного інституту ім. М. Лисенка в Торонто. Дослідження музикознавців діаспори зосереджувалися переважно навколо питань історії української культури.
Із здобуттям Україною незалежності розпочалося відродження національної музичної культури, повернення незаслужено забутих або заборонених імен і творів. У журналах, газетах, книжках, на радіо й телебаченні з'явилася низка публікацій і програм, що висвітлювали так звані білі плями історії вітчизняної музики. Активізувалися зв'язки з українською діаспорою різних країн світу, щонайперше -США і Канади.
Наприкінці століття в умовах творчої свободи, налагодження міжнародних зв'язків в українську музичну культуру проникають потужні струмені західноєвропейського постмодернізму. Молоді композитори-професіо-нали активно звертаються до новітніх засобів у звукообразній та технічній сферах, інтонаційних шарів джазу, поп-культури. Ці експериментальні пошуки по-своєму реалістично віддзеркалюють складність сучасного культурного простору.
Музична культура XX ст. - це барвиста панорама стилів і жартів, традицій та інновацій. Вітчизняна музика в усі часи полонила серця мільйонів українців. Нині її з великим інтересом відкривають для себе народи інших країн.
Масол