Генезис філософії, її предмет, структура і функції
Слово «філософія» у перекладі з давньогрецької мови означає «любов до мудрості».
Бути мудрою мріє кожна людина. Але сама, без любові до неї, мудрість до людини не приходить. Причому, оволодіння мудрістю можливе тільки через оволодіння умінням філософствувати. Чим раніше і чим серйозніше людина полюбить мудрість, чим раніше вона стане задумуватися над змістом своїх думок і вчинків, тим більших успіхів досягне на своєму життєвому шляху, тим ефективніше і радісніше проживе своє життя, тобто буде щасливою людиною.
Але виникає питання: а чи достатньо правильно кожний з нас розуміє, що таке мудрість? Чи не може людина, що бажає стати мудрою, помилитися і прийняти за мудрість щось інше, наприклад, — хитрість?
Тому давайте розберемося, яку саме мудрість має за свій предмет філософія.
Відомий німецький філософ МартінХайдеггер (1889—1976), аналізуючи висловлення Геракліта (544—483 до н. е.), показує, що, з точки зору останнього, філософська мудрість означає вміння відповідати і слідувати логосу [1, 116].
Запам’ятаємо це слово — «логос»і постараємося зрозуміти, що воно означає. Зазвичай з давньогрецької мови «логос» перекладають як «слово». Проте такий переклад є надто прямолінійним і однобічним. У великого поета і мислителя Ґете в його знаменитому творі «Фауст» є такий епізод. Фауст намагається перекласти Євангеліє від Іоанна і зіштовхується з явними труднощами в передачі рідною йому мовою глибинного смислу вже {5}
найпершого речення. Зазвичай воно перекладається так: «Спочатку було Слово, і Слово було у Бога, і Слово було Бог». Однак Фауста такий переклад не влаштовує. Перебравши різні варіанти значення слова «логос» (слово, думка, сила), він зупиняється на розумінні його як «діяння» (справи, діяльності).
Подивимося, чи правий Фауст, а точніше — Ґете. Треба сказати, що для давньогрецького розуму «логос» мав дуже велику кількість різноманітних визначень. Це і слово, і розум, і судова промова, і речення в граматичному значенні, і прозаїчна література і т. д. Постараємося, однак, не пасувати перед цим розмаїттям і знайти у ньому внутрішньо властиву йому єдність.
Великі античні філософи Сократ(469—399 до н. е.) і Платон (427—347 до н. е.) розуміли думку як міркування, розмову (логос), яку душа веде сама із собою про те, що вона спостерігає [2, 289]. Розмова для них, таким чином, рівнозначна думці, а думка рівнозначна беззвучній розмові. І перше і друге, в їхньому розумінні, є логосом. Проте Геракліт, що жив набагато раніше за них, проголосив, що логос містить у собі не тільки єдність думки і мови людини. Логос — це ще і звернена до людського слуху і розуміння «розмова» самої світобудови. «Мудрість полягає в тому, — говорив він, — щоб говорити істину і, прислуховуючись до (голосу) природи, діяти згідно з нею» [3, 16, 20]. Логос — це неначе голос Буття, його мудре Слово про самого себе. Щоправда Геракліт вважав, що більшість людей не розуміють цього голосу, цього Слова, навіть якщо і чують його. От якби вони вміли не тільки чути, але і слухати (тобто розуміти) логос, то тоді вони погодилися б зі словом мудрості, тобто думали і діяли б у згоді з ним.
Отже, оскільки, за Гераклітом, потік мудрості йде до людини не тільки від іншої людини, але і від самої світобудови, то Логосом-Мудрістю, слід, насамперед, називати саму підставу, сам смисл Буття.
З усього сказаного можна помітити, що розмаїття значень слова логос містить у собі дві великі групи. З одного боку, логос означає все те, що відноситься до понять «думка» і «слово» людини, а з іншого боку, — логос означає все те, що відноситься до поняття «смисл» речі чи події, тобто у цьому розумінні логос — це об’єктивна підстава, принцип і причина будови і функціонування речей. У цьому своєму значенні логос збігається з тим, {6}
що великий античний філософ Арістотель (384—322 до н. е.) називав першими началами і причинами, до здібності досліджувати які, на його думку, і відноситься ім’я мудрості [4, 69]. Саме ці перші начала і причини, з його погляду, і є предметом філософії.
Отже, з одного боку, — логосце думка людини, а з іншого боку — це смисл буття. Позначаючи собою і те, і інше, слово «логос» тим самим відбиває їхню реальну єдність, яка обумовлена чуттєво-предметною діяльністю людини. У цьому Ґете абсолютно правий: саме діяння є своєрідним містком, що по’єднує думку зі смислом речі в одну систему. Причому по цьому «містку» відбувається рух в обидва боки. З одного боку, людина за допомогою діяльності виявляє й освоює природний «смисл» речі, а з іншого боку, додає цій речі нового, соціального, змісту. Так, наприклад, з одного боку, людина в результаті своєї дії із самим звичайним каменем з’ясовує те, що він за своєю природою, за своїм природним «смислом» відрізняється від глини або піску властивою йому твердістю. З іншого боку, цей камінь наділяється людиною — знов-таки за допомогою чуттєво-предметної діяльності — новим, уже соціальним, смислом: використовуючи твердість каменю, людина змушує його виконувати функцію молотка для роздроблення горіхів чи великих кісток тварин.
Живучи «всередині» системи постійного взаємоперетворення природного і соціального смислів, людина вже здавна інтуїтивно відчувала єдність таких, здавалося б, протилежних речей, як думка (слово) і річ, і саме тому навіть і позначала їх одним і тим же словом.
До речі, таку двозначність можна знайти не тільки в грецькій, але і в інших мовах. Так, виявляється, що давньоруською мовою, слово «вещь» означає не тільки який-небудь предмет, але і — «мудрість». Звідси, «віщий» — той, хто знає мудрість речей, той, хто знає мудрість устрою і поведінки живих і неживих предметів, природних тіл і людини. Згадаємо ім’я князя Київської Русі — Віщий Олег.
Таку ж споконвічну єдність ми знайдемо, якщо порівняємо російське слово «речь», що означає мовне висловлювання думки, зі словом «річ», «речі» в українській мові. Колись у мові, що була спільним коренем і для російської і для української мови, те ж саме слово застосовувалося як для позначення розмови, словесного спілкування, так і для позначення того, про що йде {7}
ця розмова. І це не випадково: адже смисл розмов і повинний, в ідеалі, збігатися зі смислом речей.
Отже, мудрий — той, хто в думках і розмовах виражає суть речей і діє згідно з їхнім «логосом», тобто відповідно до законів природи і суспільства. Логос — це голос, який чує і розуміє тільки мудра людина.
Але тут виникає ось яка проблема: можна уявити собі фахівця, що добре знає свою справу, але зовсім не вміє, наприклад, правильно виховувати дітей. Навряд чи таку людину можна назвати по-справжньому мудрою. Мудрість полягає не в тому чи іншому окремому знанні, а в знанні універсальному, що стосується всіх випадків життя. І саме філософія навчає уміння мислити і діяти згідно з загальною природою речей, тобто уміння розуміти загальну природу речей і застосовувати цей запас своїх знань до вирішення постійно виникаючих перед будь-якою людиною життєвих питань.
До речі, і звичайна життєва кмітливість, «розсудливість в окремих справах» теж не можуть виникнути самі по собі, як би «на рівному місці», тому що вони засновані на загальному вмінні мислити, тобто на здатності розуміти загальну природу речей.
Отже, філософія — це любов до Мудрості-Логосу, любов до того, що в Бутті міститься як Загальне, Універсальне, Єдине (перші начала і причини). Цей самий Логос пронизує і природу, і суспільство, і мислення. Логос і логіка — слова одного кореня. Тому можна сказати, що Логос — це універсальна логіка і буття, і мислення.
Займатися філософією — значить піклуватися про розвиток свого розуму. Уміння і розум — слова одного кореня. Розумна людина не тільки знає про щось, але вміє це знання застосувати там, де це потрібно.
Все, що ми поки що зробили, полягає в тому, що ми проаналізували декілька слів і висловлень, пов’язаних з філософією. Але виявляється, що навіть вже на цій підставі можна прийти до дуже важливого припущення, яке полягає в тому, що предметом філософії виступає єдність, зв’язок і взаємоперехід обох компонентів позначеної вище «подвійної» логіки — логіки буття і логіки мислення.
Фактично саме це має на увазі поширене у підручниках визначення філософії як вчення про загальні (іноді пишуть — {8}
«найбільш загальні») закони природи, суспільства та мислення. Щоправда, вислів «найбільш загальні» потребує пояснення, тому що його можна розуміти по-різному. Якщо загальне розуміти як однаковість, як схожість трьох вказаних сфер буття (природи, суспільства і мислення), то відразу ж виникає серйозне непорозуміння. Адже, з одного боку, загальні закони виявляють і вивчають і такі, наприклад, науки, як математика, фізика, кібернетика. У такому випадку незрозуміло, у чому ж тоді специфіка саме філософського знання? А з іншого боку, незрозуміло, як бути з такими поняттями, як істина, воля, краса: вони ж не притаманні рівною мірою природі, суспільству і мисленню? Але чи означає це, що вони не мають загального, тобто філософського, характеру?
Розгадка цієї проблеми полягає в тому, що філософія вивчає не тільки і не стільки таке загальне, синонімом якого є схожість, однаковість, тобто так звана формальна тотожність. Вона вивчає загальне, яке розуміється як закон існування та розвитку будь-якої системи речей, властивостей і відносин, закон, завдяки якому не формально, а змістовно тотожними виявляються різні і навіть протилежні тіла, речі, предмети цієї системи.
А це, знов-таки, і є ті самі загальні підстави і причини, про які говорить Арістотель.
Дамо пояснення цьому на простому прикладі. Задамо собі запитання: що є спільного між аркушем паперу, авторучкою, рукою та головою людини, яка пише? Безглуздо було б шукати їхню спільність у кольорі, формі або хімічному складі, тобто шукати в них щось однакове. Головне тут в іншому, а саме в тому, що всі перелічені нами речі — це елементи, що входять до складу однієї і тієї ж системи — системи письменницької праці. Саме вона — письменницька праця, — причому цілком реально, незалежно від нашого мислення, надає спільності цим дуже різним речам. Письменницька праця всі ці речі реально узагальнює.
Якщо у вищенаведеному прикладі об’єднуючим началом є письменницька праця, то у системі відносин природи, суспільства і мислення таку функцію виконує теж праця, але не окрема, не особлива, а праця як така, праця взагалі. Головне в такій «праці взагалі» полягає в тому, що вона є доцільною діяльністю, що перетворює предмети, яка саме й узагальнює, тобто поєднує, природу, суспільство і мислення в одну цілісну систему. {9}
У процесі найпростішої, елементарної трудової діяльності, наприклад, під час виготовлення знаряддя праці з кременю, під час найпростішої обробки деревини тощо, людина поступово опановує суму окремих закономірностей: каміння може бути крихким, а може бути твердим, деревину зручніше обробляти, якщо враховувати характер і напрямок її волокна; вогонь — обпалює, залізо — ковке тощо. Людина поступово опановує всі подібні закономірності природи і перетворює їх на способи, методи своєї практичної діяльності і відповідно — мислення.
Але крім цих більш-менш окремих законів, людина постійно стикається і з загальними законами. Наприклад, виявляється, що бажаний наслідок (якість дії) досягається тоді, коли для пересування важкого каменю, успішного проведення полювання, військових дій збирається достатньо велика кількість працівників, мисливців, воїнів. Або ж, наприклад, виявляється така важлива закономірність: кругле і тільки достатньо кругле колесо котиться і може сприяти пересуванню вантажу, а наконечник стріли повинен мати цілком визначену форму, і тільки тоді він зможе виконати своє призначення.
Висловлюючись сучасною нам мовою, ми можемо сказати, що первісна людина використовує закон переходу кількісних змін у якісні, а також — принцип єдності форми та змісту. Зрозуміло, що сама первісна людина ще дуже тривалий час не в змозі була висловити знайдені нею закономірності за допомогою саме таких от слів, але користуватися практично названими й іншими важливими універсальними закономірностями вона вже вміла. Напевно, уже тоді, у сивій давнині, найуміліших людей називали віщими, мудрими.
Отже, подібно до того, як існують певні правила, засоби і закони праці письменника, коваля і землероба, так само існують, а точніше — формуються і розвиваються, загальні закони, принципи людської діяльності як такої, принципи функціонування природи, суспільства і мислення як цілісної системи взаємодії. Прийде час, з’являться професіонали-філософи і вивчать усі подібні загальні принципи буття і трудової діяльності, перетворювані за її допомогою на загальні принципи мислення. Вивчать і дадуть їм назву «категорії». І можна чітко побачити, що відмінність філософських категорій від наукових понять (наприклад, відмінність категорій «форма», «якість», «причина» {10}
від понять «ковкість», «твердість», «теплота») полягає в тому, що перші не просто позначають універсальні характеристики об’єкта, але одночасно є універсальними формами мислення суб’єкта.
Отже, практична діяльність людини і є тією особливою ланкою, в якій зустрічаються і збігаються, ототожнюються об’єктивна реальність і свідомість — з боку їхньої логіки. Тому, повторимо це ще раз, зовсім не випадково виникає багатозначність слів типу «логос», «річ» тощо: вони вбирають у себе всі головні сторони цього збігу.
Отже, виходить, що і на основі аналізу походження і змісту філософських категорій ми знову підтверджуємо свою думку про те, що предметом філософії є співвідношення логіки буття і логіки мислення (свідомості).
Цей висновок є настільки принциповим і важливим, що хотілося б підкріпити його ще одним доказом. Ми щойно з’ясували, що загальні форми буття і свідомості, що складають зміст філософських категорій, досить широко використовувалися вже в первісному людському суспільстві, хоча самої філософії в цей час ще не існувало. У вигляді цих, уживаних як би «вручну», категорій у суспільстві на ранній стадії його розвитку існували лише певні передумови філософії. Тепер задамося питанням: коли ж і чому виникає така форма свідомості, як філософія?
У чому полягає головна причина і сутність її виникнення? Яким чином передумови філософії сприяють народженню самої філософії? Для того, щоб відповісти на ці важливі питання, звернемося за допомогою до історичного методу.
Відомо, що філософському способу мислення передував так званий міфологічний спосіб мислення. Нам іноді важко навіть уявити собі, що колись люди мислили принципово інакше, ніж це робимо ми. Але так було і було дуже і дуже тривалий час.
У чому ж суть міфологічного способу мислення? Головна його особливість — синкретичність (від грецького synkretismos — з’єднання), тобто нероз’єднаність на ті елементи, які тепер нам здаються безперечно розрізненими і відмінними один від одного. Це — суб’єкт і об’єкт, сон і дійсність, життя і смерть, реальність і подоба, дія і ритуал. Вождь перед початком військового походу принародно й урочисто розтрощував об землю чашу, на якій були написані імена його ворогів, і всі були впевнені, що ворогам це {11}
дійство вже завдало чималої шкоди. Дія і ритуал у даному випадку розумілися як одне і те ж.
Інший приклад. У давньому Вавилоні зміна посухи зливовими дощами серйозно сприймалася людьми як наслідок появи велетенського птаха, що проганяє своїми чорними крилами-хмарами лютого небесного бика, чиє гаряче дихання спопеляло засіви пшениці. Можна сказати, відносини людини з навколишньою дійсністю сприймались довньою людиною не як відношення «Я» і «Воно», а як відношення «Я» і «Ти». Все навколо уявлялося живим і одухотвореним, а кожна подія — цілком унікальною, оскільки кожного разу залежала від норову та настрою цього самого «Ти» [5].
Весь світ первісної людини — це не стільки світ визначених речей, які фіксуються у слові, у логосі, скільки світ абстрактних сил, головна з яких — сила людського роду, племені. А якщо це головна сила з усіх інших сил, то й увесь світ, узятий у цілому, всю природу міфологічна свідомість розуміє у вигляді своєрідної родини, у вигляді універсальної родової общини. Людина, образно кажучи, дивиться в обличчя природи як у дзеркало, і бачить не природу, а тільки відображення свого власного обличчя, а точніше — обличчя своєї великої родини: роду, племені. Усі явища і речі розуміються первісною людиною антропоморфічно — як умова і наслідок дії істот, подібних до людини.
У міфологічній свідомості яка-небудь окрема річ не має самостійної ціни. Один з найвидатніших дослідників міфологічної свідомості — А. Ф. Лосєв (1893—1988) писав про це так: «Кожна річ для такої свідомості може перетворюватися на будь-яку іншу річ, і кожна річ може мати властивості й особливості будь-якої іншої речі. Іншими словами, загальна універсальна «перевертність» є логічним методом такого мислення… Тут панує принцип «усе є всім» чи «усе в усьому» [6, 12-13].
Міфологічна свідомість залишається пануючою формою орієнтації людини у світі доти, поки головною продуктивною силою в історії становлення людини є сила роду-племені. Суспільство, звичайно, завжди є для людини визначальною силою. Тут йдеться про інше: у ті далекі часи сила роду-племені була в
людини єдиною, бо ще не породила ту безліч своїх власних форм, якими є сучасні знаряддя праці, машини, наукові знання і т. д. {12}
При цьому міфологічно мисляча людина не стільки розуміла навколишній світ, скільки відчувала, почувала його. В її світогляді переважало не світорозуміння, як у нас, а світовідчування.
Міфологічний спосіб мислення це — найперший, вихідний спосіб людського мислення, без якого неможливою була б і вся наступна історія останнього. Тому до нього треба ставитися шанобливо. Міфологічні образи, їхня складна система — це перші реальні результати тієї вихідної властивості, що міститься в основі людського буття: здібності людини до продуктивного, творчого уявлення. Тварина від людини відрізняється тим, вважає відомий іспанський філософ Хосе Ортега-і-Гассет, що вона перебуває у вічній тривозі, у вічному відчуженні від себе, у неї немає свого внутрішнього світу, тому що їй не надана спроможність уявлення [7, 424].
Але ось здійснюється перехід від первіснообщинного ладу до рабовласницького, і це радикально змінює головні цінності: основною продуктивною силою стає вже не «сила роду», який у нових умовах почав розкладатися і зникати, а природна речово-тілесна сила людини.
Головним остаточним результатом такої революційної перебудови людського буття став розподіл праці на розумову і фізичну, і цей розподіл почав вимагати принципово іншого способу мислення, що своїм предметом зробив би ось це саме відношення «розум — річ», яке сформувалося в суспільстві (у тому числі тут мається на увазі і раб як річ, яка говорить).
Важливим є те, що в умовах розподіленої праці речі починають розумітися в їхньому власному значенні, в їхній визначеності. Якими є речі самі по собі — ось головне питання, що постає тепер перед керуючою ними розумовою працею, тому що, не знаючи власних, дійсних, а не вигаданих, властивостей речей, неможливо ними ефективно керувати.
Однак із приводу однієї і тієї ж речі або одного і того ж явища можуть існувати зовсім різні думки. Як же відрізнити істинне судження від хибного, глибокодумне відображення дійсності від забобону, від порожньої і необґрунтованої думки юрби?
Життєва важливість знань про окремі речі і про світ у цілому як про такі, якими вони є насправді, викликає пильну увагу до самого процесу здобування таких істинних знань. Тому мислення стає не тільки мисленням про світ, але і мисленням{13}
про мислення. «У формі філософії свідомість уперше починає спостерігати — як би ззовні — саму себе у своєму відношенні до дійсності, свої власні дії щодо побудови образу зовнішнього світу» [8, 10].
Отже, Міф змінюється Логосом — думкою і словом, формами успішного функціонування яких є логічні категорії. І ця зміна і знаменує собою процес народження філософії.
Історичний аналіз процесу виникнення філософії з надр міфологічної свідомості знову приводить нас до відомого вже нам висновку: корінна функція філософії, яка тільки-но народилася на світ, — стати і бути логікою [9, 356-384]. Логікою мудрого мислення, здатного слідувати логосу будь-яких речей, і логікою мудрої поведінки, що дає людині можливість прожити благе, справді щасливе життя.
Отже:
а) аналіз змісту таких понять, як «логос», «річ», «мова» тощо;
б) розгляд необхідної передумови філософії — генезису логічних категорій у надрах будь-якої, навіть самої примітивної людської діяльності;
в) аналіз історичного факту народження самої філософії, все це розкриває, робить виразною і яскравою центральну і неминущу проблему філософії — проблему співвідношення, взаємозалежності свідомості та реальної дійсності. А ще точніше — проблему співвідношення логіки свідомості і логіки буття.
Довкола проблеми співвідношення логіки буття (а отже, — і логіки будь-якої включеної в буття речі) з логікою свідомості вирує вся інша філософська проблематика. Тому, якщо саме цю проблему прийняти як підставу, начало, що створює систему, а потім — простежити різні етапи і форми її постановки і вирішення, то можна уявити філософію у вигляді певної цілісної системи, у вигляді своєрідного «сузір’я» філософських концепцій і дисциплін.
Проблему цю можна назвати основною проблемою філософії. З її змісту випливає, що філософію, на відміну від науки, буття цікавить тільки у зв’язку з причетністю його до свідомості. Причому причетність буття до свідомості виявляється подвійно. Коротко про це можна сказати так: філософію цікавить буття не саме по собі, а як буття мисляче і як буття мислиме. {14}
По-перше, філософію цікавить, якою повинна бути логіка устрою і розвитку світу, щоб таке явище, як свідомість була взагалі можливою. Це — так звана онтологічна сторона основної проблеми філософії. По-друге, філософію цікавить, як повинна бути створена свідомість, щоб вона могла відображати цей світ, тобто — реальну дійсність. Це — гносеологічна сторона основної проблеми філософії.
Відповідно філософія розподіляється на онтологію — вчення про буття, і гносеологію — вчення про знання і пізнання.
Коли співвідношення свідомості і буття філософи розглядають онтологічно, їх, насамперед, турбують пошуки начала всього існуючого: адже без перебування в бутті чогось споконвічного і міцного, стійкого неможливо логічно його уявити. І саме буття без міцної основи в ньому з’являється перед нами не як організований космос, а як хаос. Необхідно знайти підставу об’єктивної логіки, Логосу буття. У протилежному разі ми залишаємося на точці зору міфологічного світогляду, згідно з яким нічого стійкого у світі немає і все в ньому перетворюється на що завгодно.
Пошуки начала буття важкі, але вони конче потрібні, оскільки без онтологічної усталеності неможлива об’єктивна (а отже, і суб’єктивна) логіка. Буття при цьому думкою розподіляється на матеріальну й ідеальну складові. Філософи намагаються з’ясувати генезис (походження) того і другого, тобто матеріального й ідеального, різні форми їхньої взаємодії, підпорядкованості, взаємопроникнення. І тут традиційні і дотепер актуальні три способи вирішення цієї проблеми.
По-перше, існує напрямок у філософії, що називається ідеалізмом. Його прихильники вважають ідеальне первинною підставою буття, а матеріальний світ, природу — продуктом «абсолютної ідеї», несвідомої космічної волі й інших видів ідеального.
По-друге, ідеалізму протистоїть філософське вчення матеріалізм. Матеріалісти вважають первинною матерію, а усі форми ідеального — свідомість, волю, мислення — похідними від матерії, продуктом її розвитку.
Зазвичай у філософській літературі перших і других, тобто ідеалістів та матеріалістів, прийнято називати моністами, тому що вони виходять з визнання як першого і основного тільки одного {15}
з начал — або матеріального, або ідеального. При цьому вони намагаються логічно обґрунтувати походження одного з іншого.
По-третє є філософи, які виходять з визнання рівноправності матеріального й ідеального начал, їхньої незвідності одного з другим і неможливості виведення одне з одного, іменуються дуалістами.
Щоправда, варто зазначити, що такий розподіл філософських концепцій викликає ряд запитань. Так, наприклад, як буде показано далі, великий філософ Бенедикт Спіноза (1632—1677) довів, що можна бути моністом, не виводячи матерію зі свідомості чи — навпаки.
Коли співвідношення свідомості і буття розглядається не онтологічно, а гносеологічно,тодімова йде про пізнавальне відношення між ними, про внутрішній зміст свідомості, про відповідність чи невідповідність знання реальності. В деяких філософських концепціях переважає оптимістичне ставлення до можливостей пізнання, в інших — песимістичне. Інакше кажучи, деякі філософи вважають, що істина досяжна, адекватне пізнання дійсності можливе, інші ж таку можливість відкидають. Останніх називають агностиками і скептиками (слово «агностос» означає «недоступний пізнанню», слово «скептікос» — «що розглядає, що досліджує»).
Дуже важливо додати до цього традиційного членування ще одну вельми принципову різницю у постановці і вирішенні основної філософської проблеми. Справа у тому, що онтологічний погляд на співвідношення ідеального і матеріального також може бути за своєю формою подвійним: внутрішнім і зовнішнім. В одному випадку філософ дивиться на буття і свідомість начебто зсередини свого суб’єктивного світу, крізь призму самосвідомості, а в другому, — начебто ззовні, з боку, розмірковуючи про співвідношення свідомості і буття об’єктивно.
Безсумнівно, що суб’єктивний онтологічний погляд, тобто погляд на буття немов «зсередини», для кожного окремого філософа, та й для будь-якої іншої людини є первинним. Багато хто добре пам’ятає, що в дитинстві настає такий момент, коли кожний з нас задає собі і оточуючим такі чи приблизно такі філософські запитання: «Що таке Я?», «Звідкіля я?», «Де я був до мого народження?», «Невже я коли-небудь умру?», «Чому я — це я, а не хто-небудь інший?». {16}
Саме суб’єктивний інтерес людини стає вихідним моментом того заняття, яке зветься філософствуванням. Початок філософствування наповнений пристрасністю, чи, як висловився Арістотель, — подивом. Найбільш афористично вихідність і безпосередність такого початку була висловлена Р. Декартом (1596—1650) у формулі «Cogito ergo sum» (Мислю, отже, існую). Ось він — я! Мислю, і тому сумніватися у моїй наявності не
доводиться. Онтологія у цьому разі з’являється міркуванням про буття особливого роду — про буття нашого духу. І тільки через нього — про буття взагалі.
Таку модель співвідношення свідомості і буття взяли згодом на озброєння багато хто з більш пізніх філософів.
Незважаючи на те, що Декарт був справжнім першовідкривачем внутрішнього світу, який він протиставив світу зовнішньому, він утім у розглянутому питанні має не тільки послідовників, але і попередників. Початок такому підходу було покладено ще в античності, причому не тільки софістами, які вустами Протагора проголосили: «Людина є мірою всіх речей, тих, які існують, що вони існують, а тих, які не існують, що вони не існують», але й Сократом, який хоч і боровся з крайнім суб’єктивізмом софістів, проте, все ж головним джерелом пізнання людини вважав пізнання нею самої себе.
Отже, пізнати навколишній її світ людина може тільки крізь призму своїх бажань та інтересів. Філософів, що починають викладання філософської проблематики з аналізу внутрішнього світу людських відчуттів, вражень, уявлень, понять, а головне — із твердження їх вихідності, первинності у справі побудови світогляду, прийнято називати суб’єктивними ідеалістами. Найчастіше цій назві надавався негативний зміст. Але треба визнати, що ці філософи щиро намагалися і намагаються вирішити найважче завдання — обґрунтувати можливість (або неможливість) поєднання внутрішнього світу людини зі світом зовнішнім, обґрунтувати саму можливість існування світогляду, тобто можливість (або неможливість) побачити і зрозуміти безмежний світ, з одного боку, таким, яким він є сам по собі, і, з іншого боку, — таким, який якимось чином уключав би до себе свідомість, що його споглядає.
Суб’єктивні ідеалісти заслуговують на увагу ще і тому, що наголосили, що вчення про буття, якщо з нього виключити {17}
суб’єктивні переживання особи: її надії і вірування, бажання, страждання і радощі, — для філософії неповне і нецікаве.
Особливо глибоко цей аспект буття розробляється у філософському напрямку, що отримав назву екзистенціалізму (від пізнелатинського: ex(s)istentia — існування), який виокремлює як споконвічне і справжнє буття переживання суб’єктом свого «буття-у-світі».
Певна річ, далеко не одні лише суб’єктивні ідеалісти цікавляться цією проблемою. Багато кому відома похмура символічна картина філософської ситуації співвідношення суб’єктивного й об’єктивного світів, яка змальована великим античним філософом Платоном. А він був класичним об’єктивним ідеалістом, тобто філософом, який визнає духовну першооснову, що існує поза і незалежно від нашої свідомості.
Отже, Платон малює такий образ: у деякій печері, спиною до виходу і світла, що проникає крізь нього, сидять з народження заковані в колодки люди. Все, що вони можуть бачити, — це стіна печери, на якій рухаються відблиски і тіні, породжені іншими людьми, що проходять повз вхід у печеру і проносять над своїми головами різні речі. Сукупність цих викривлених образів — відблисків і тіней, — це все, що безпосередньо дано людині у її відчуттях. І маючи ось цей викривлений, несправжній внутрішній світ, людина повинна вирішувати для себе: чи існує крім нього якийсь інший, «істинний», справжній світ, а якщо він є, то яким чином його можна побачити.
З цього приводу в філософії існує ціла низка різноманітних точок зору. Щодо Платона, то від нього йде традиція визнання можливості побачити і пізнати об’єктивно існуючий справжній світ (у нього — це «світ ідей») за допомогою особливого пізнавального способу — інтуїції.
Чи можна побачити і пізнати навколишній світ так, щоб у цьому знанні не було ніякої «домішки» суб’єктивності?
Однією крайністю у відповіді на це запитання є напрямок, що має назву соліпсизм. Соліпсизм (від лат. solus — один, єдиний та ipse — сам) безсумнівною реальністю визнає тільки мислячий суб’єкт, решта ж оголошується існуючою лише у свідомості індивіда.
Протилежною крайністю тут виступає так званий наївний реалізм.Наївні реалісти — це люди, що приймаються відразу {18}
міркувати про будову «зовнішнього» світу, думаючи, що всі його характеристики й особливості дані нам безпосередньо в наших відчуттях, у нашому життєвому досвіді. Бачачи зелену хвою сосни і чуючи шум її гілок, вони впевнені у тому, що цей колір і цей звук реально притаманні сосні, у незалежності від того, присутні чи ні при цьому слухачі і глядачі. Або: ми ідемо з морського пляжу і там, без нас, залишається блакитна вода і шум прибою.
Отже, якщо соліпсист думає, що увесь світ є не чим іншім, як його власною уявою, то наївний реаліст, навпаки, вважає, що світ і без людини може існувати, причому, точно таким, яким він їй здається. Ці дві позиції, при всій їхній зовнішній протилежності, мають щось спільне. Адже безсумнівно, що наївному реалісту тільки здається, начебто він розглядає світ таким, яким він є сам по собі. Насправді ж він, як і соліпсист, приписує світу людські якості і характеристики. Крайності, як говориться, стуляються: і соліпсист, і наївний реаліст не помічають, що ведуть мову не про світ природи і не про якийсь абстрактний світ узагалі, а про світ людини. А світ людини набагато складніший і яскравіший, ніж світ природи, тому що не тільки колір і шум, але й неповторна і постійно мінлива краса лісу і моря, спогади про любов або надія на те, що у майбутньому ще будуть і любов, і щастя, — усе це, і багато чого іншого, входить у світ людини. Людина включає у свій внутрішній світ і море, і гори, і ліс, і степ і насичує їх своїми надіями і прагненнями.
Погляд на буття «зсередини» (його можна назвати відношенням «Свідомість Я — Буття») характеризується винятковим розмаїттям думок. Видатний учений В. І. Вернадський (1863—1945) якось навіть сказав, що філософських вчень може бути стільки, скільки на світі людей. У цьому іронічному зауваженні дійсно є
частка істини: адже може бути величезна різноманітність поєднань цілком реальних внутрішніх та зовнішніх світів.
Справді, начебто і є підстава сказати: «Скільки людей, стільки і філософських поглядів». Правда, якби таке твердження було єдино можливою істиною, то ми отримали б цілком абсурдних
висновків. Наприклад, таких, що філософію однієї людини інша людина навіть і зрозуміти не може, і тоді філософію ніяк неможливо викладати як навчальну дисципліну. А головне — тоді філософія не могла б претендувати на те, що з її допомогою{19}
люди можуть шукати і знаходити мудрість, тому що від такої суто плюралістичної філософії мудрість людей на практиці раз у раз виявлялася б у вигляді «мудрості» лебедя, рака і щуки з відомої байки дідуся Крилова.
На щастя, у філософії діє і протилежна тенденція — єднання, інтеграції, тому що існує не тільки відмінність, але і спільність людських цінностей. Подібно до того, як незліченні струмки і ріки впадають, врешті-решт, в одне з морів чи озер, так само і різноманітні філософські ідеї і концепції утворюють певну єдність. Багато чого є у філософії і такого, що поєднує всіх людей. І ми вже назвали деякі типи філософського мислення (матеріалізм, ідеалізм, дуалізм, соліпсизм, наївний реалізм і т. д.), що поєднують собою великі групи людей.
І все ж таки, філософствувати будь-яка людина починає, відштовхуючись від своїх власних інтересів і цінностей. У центрі уваги людей, що дивляться на буття «зсередини», у першу чергу виявляються головні людські цінності: щастя, сенс життя, надія, віра, любов, добро (благо), істина, краса, — все те, без чого людське життя цілком утратило б смисл.
Цінності означають і реальність, і дещо належне, що істотно відрізняється від того, що існує. Часто цінності визначають занадто широко, а точніше — занадто абстрактно: як те, що потрібно суспільству для задоволення його потреб. Але насправді, цінність — це деяка сутнісна характеристика сенсу життя як окремої особи, так і кожної з людських спільнот. Цінність обумовлює собою вихідну і головну життєву позицію людини чи людського суспільства.
Іммануіл Кант (1724—1804) вважав, що філософія повинна відповісти на ряд запитань: «Що я можу знати?», «Що я повинен робити?» і «На що я смію сподіватися?» і таким чином розгадати таємницю людини [10, 661].
Пануючим запитанням моменту перебування філософії на стадії «Свідомість Я — Буття» виступає запитання: «На що я смію сподіватися?»
Філософ, виходячи зі своєї принципової життєвої позиції, на основі своєї самосвідомості, намагається скласти уявлення про буття як таке. Оскільки ж таке «особисте» бачення є у кожній філософській системі і на будь-якій стадії розвитку філософії, остільки за своєю формою філософія приречена бути екзистенціальною та аксіологічною (слово «аксіа» означає «цінність», {20}
а слово «аксіологія» — вчення про цінності). Цим, як уже було сказано вище, філософія принципово відрізняється від науки, яка завжди прагне усувати з предмета своїх досліджень особистісний момент.
Але початок філософствування — це ще далеко не уся філософія. Нескінченно довго на позиції «Свідомість Я — Буття» філософія залишатися не може. Перша причина цього полягає у тому, що зміст «Я-свідомості» при більш серйозному розгляді виявляється аж ніяк не автономним і не самодостатнім, а похідним від загальнолюдської культури. Людина стає мислячою і дійовою тільки завдяки активному освоєнню доступної їй частини культури.
Друга причина полягає в тому, що будь-яке інтуїтивне осяяння необхідне якось висловити, оформити, втілити для того, щоб знайдена ідея, вихідна світоглядна позиція стали загальним надбанням або, принаймні, були доступними не тільки їх авторові. Подібно до того, як живописець шукає і знаходить якусь специфічну форму, яка передала б глядачам його власне бачення світу, так і філософ для висловлення «побачених» ним універсальних, у першу чергу, ціннісних, принципів буття повинен знайти і розробити деякі такі ж універсальні форми.
Оскільки будь-яку філософську позицію можна висловити та передати тільки за допомогою системи філософських категорій, остільки від царини аксіології ми переходимо до царини гносеології та змістовної (гносеологічної) логіки. Суб’єктивний момент і на цьому етапі функціонування філософії не зникає, він просто переводиться з внутрішнього плану на зовнішній. Вчення про пізнання — це не психологія, а гносеологія і логіка, тобто філософські дисципліни, які досліджують процес об’єктивації знання. Тут у центрі уваги опиняється не точка зору окремого індивіда («Я»), а точка зору будь-якого індивіда, оскільки він належить до роду «Людина». Основне питання отримує іншу, більш розвинену форму: «Свідомість роду «Людина» — Буття». Від психологічного суб’єкта ми переходимо до суб’єкта соціального, від чуттєво-конкретного погляду на світ ми переходимо до абстрактного погляду: із усіх загальнолюдських цінностей на перше місце тут виходить одна цінність — істина.
Головне завдання гносеології і змістовної логіки (про них спеціально і докладно будемо говорити пізніше) — створення {21}
системи категорій і законів, які одночасно виступають і як універсальні форми мислення, і як універсальні форми буття.
«Скрізь» гносеологію ми потім знову переходимо до онтології, але це не є поверненням назад, до суб’єктивної онтології, а рух уперед — до онтології об’єктивної. Носієм свідомості на цьому, третьому, етапі функціонування філософії виступає вже не тільки індивід і не тільки людство, але універсум в цілому, або, за визначенням Б. Спінози — єдина, вічна і безмірна Субстанція, невід’ємною властивістю (атрибутом) якої є мислення.
Положення Спінози про те, що духовне начало іманентне всьому сущому, слід поєднати з ідеєю еволюції, яка стала в наш час незаперечним «емпіричним узагальненням». Широко відомим варіантом такого синтезу є філософія П. Тейяра де Шардена (1881—1955), який розглянув шлях розвитку свідомості «від альфи до омеги», виділив і дослідив три послідовні, якісно різні стадії еволюції цілеспрямованої свідомості («ортогенезу»): «перед-життя» (літосфера), «життя» (біосфера) і «феномен людини» (ноосфера).
Запропонований нами розгляд співвідношення свідомості і буття також носить еволюційний характер. Задля наочності зобразимо етапи цієї еволюції, цього становлення у вигляді таблиці № 1.
Як можна бачити, у таблиці використані і два інших відомих питання І. Канта, щоправда, не в тій послідовності, у який їх називає сам Кант.
Перед нами у таблиці з’являються як би три основні парадигми (тобто моделі) філософствування. Перехід від однієї з них до іншої не є відкиданням попередньої, а її діалектичним «зняттям» (включенням у подальший ступінь розвитку як перетвореного та підпорядкованого моменту). Починаючи філософствування зі свого, здавалося б, одиничного, індивідуального погляду на світ, людина потім виявляє складність свого «Я», його залежність від суспільства, а далі — і від універсуму загалом.
Філософія є у цьому розумінні самосвідомістю «Я», яке постійно розширюється, конкретизується рухом від індивідуального суб’єкта до усе більш і більш колективного суб’єкта. У філософській літературі ці рівні суб’єктивності мають назву психологічного, трансцендентального й абсолютного суб’єктів. {22}
Таблиця №1
Форми (та этап) постанови та вирішення питання про співвідношення свідомості і буття | Основні питання філософії за І. Кантом | Основні філософські дисципліни |
1. Свідомість індивіда (Я) – Буття (самосвідомість душі) | На що я смію сподіватися? | Аксіологія |
2. Свідомість роду «Людина» – Буття (самосвідомість культури) | Що я можу знати? | Гносеологія та логіка |
3. Свідомість як така – Буття (самосвідомість Універсуму) | Що я повинен робити (щоб бути людиною)? | Праксеологія |
«Наслідок, — підкреслював Гегель, — тільки тому тотожний початкові, що початок є метою...» Початок, тобто співвідношення «Свідомість індивіда (Я) — Буття» містить у собі мету, прагнення з’ясувати, на що я можу сподіватися, ставлячи перед собою і намагаючись вирішити основну проблему філософії. Наступний етап постановки і вирішення питання про співвідношення свідомості і буття: «Свідомість роду «Людина» — Буття» покликаний з’ясувати, яким чином світовий Логос перетворюється на логіку і теорію пізнання. Третій етап «Свідомість як така — Буття» виводить нас до практичних схем розв’язання цієї взаємодії.
Філософствуючи, людина спочатку більш-менш виразно формулює основні цінності свого буття, ставить їх перед собою як генеральні цілі, потім — розробляє метод досягнення цих цінностей-цілей, разом і проясняючи для себе їх істинність або хибність, і, нарешті, поєднуючи перше з другим, а саме: цінності — зі знанням, прагне до того, щоб досягти своїх ідеалів і втілити їх у практичне життя.
Сказане свідчить про принципову єдність усіх цих трьох етапів філософського розвитку людини (досягнення нею усебічної мудрості). Цю єдність можна підкреслити, синтезувавши три знаменитих кантовських питання в одне загальне завдання філософії, її, можна сказати, кредо: «Дати людині таке знання, {23}
щоб вона своїми справами могла здійснити свої надії!» Щодо людини, яка вивчає філософію, цей синтез має бути сформульованим як мета звертання до мудрості: «Знати, щоб втілити в життя свої надії!»
У цих фразах, як можна бачити, присутні всі три питання І. Канта, перетворені, однак, на деяку цільову, ціннісну настанову, на імператив.
За допомогою практики,завдяки єдності суб’єктивного й об’єктивного ми, люди, які думають, філософствують, поступово виходимо з «платонівської печери», причому виходимо не тільки в уяві, але і реально, практично. При цьому тут мається на увазі практика подвійного роду: і створення себе як людини, і створення відповідних, тобто людяних, зовнішніх обставин.
Таким чином, мудрість не зводиться до одного лише знання. Філософія це і знання, і практичний спосіб життя. До знання й уміння керувати речами (тобто бути «мудрим») обов’язково входять знання й уміння керувати найважливішою для людини «річчю» — самою собою. «Тому що мудрість — це спосіб суб’єктного буття, тобто єдність і взаємопроникнення способу життя і напряму думки, до того ж такий спосіб буття суб’єкта, в якому гармонічно поєднані Істина, Добро і Краса» [11, 103].
Сказане проливає світло на важливе питання про структуру і функції філософії. Вихідне і головне завдання філософії — створення світогляду, тобто, образно кажучи, системи, що єднає світ і людину, яка цей світ споглядає. Світогляд — це цілісна система цінностей, що формується у кожному індивідові під впливом його життя у світі — у природі і суспільстві. Ця система припускає єдність об’єктивного і суб’єктивного: знання про себе і про світ поєднується з життєвою позицією і вольовими спрямуваннями індивіда на досягнення усвідомлюваних ним цінностей.
Таким чином, світогляд як цілісна система містить у собі ціннісну, пізнавальну (методологічну) та поведінкову (соціальну) підсистеми. Ці підсистеми і обумовлюють собою як головні структурні підрозділи філософії, так і головні її функції. Головні елементи структури і функції філософії у свою чергу можуть бути поділені на менш масштабні і більш спеціальні підрозділи. Так, наприклад, у «праксеології» (від грец. practikos — діяльний), тобто у практичній філософії, можна {24}
виділити «філософську антропологію», «філософію історії», «філософію культури» тощо.
Зі складеної нами таблиці стає також ясно, що на постійно виникаюче у філософській літературі запитання про те, до чого ближче філософія — до науки, релігії чи мистецтва, немає однозначної відповіді.
Так, відомий англійський філософ і вчений Б. Рассел (1872—1970) вважав, що філософія займає «Нічийну Землю» між теологією і наукою [12, 7]. Ця точка зору заслуговує на увагу, але вимагає певного коментаря. Адже справа, звичайно ж, не в якомусь чисто кількісному, «просторово-геометричному» співвідношенні філософії з наукою і теологією. Раціональний сенс ця точка зору розкриває, якщо на предмет філософствування дивитися так, як нами було запропоновано вище, — у його сходженні від абстрактного до конкретного. Спочатку («Свідомість індивіда (Я) — Буття») у філософії дійсно багато чого від релігійної віри: мислитель інтуїтивно «бачить» певний Абсолют, безмежний світ, вірить (вірує) у те саме, що безпосередньо інтелектуально споглядає, і часто залишається незрозумілим та самотнім, бо, якщо його бачення несе в собі щось принципово нове, то воно заходить у суперечність з пануючою у спільноті парадигмою світорозуміння.
Філософія, що перебуває в такому стані, приймає навіть форму деякого мистецтва. Саме так ставився до філософії
М. Бердяєв (1874—1948), вважаючи, що вона скоріше є мистецтвом, але ж ніяк не наукою. А ось Гегель постійно наголошував, що «істинною формою, у якій існує істина, може бути лише наукова система її», і додавав при цьому: «Моїм наміром було — сприяти наближенню філософії до форми науки».
Обговорюючи питання про «наближення» філософії до науки, важливо підкреслити, що справа тут не тільки у тому, що філософське знання стає більш системним. «Лише на основі більш глибокого знання інших наук логічне здіймається для суб’єктивного духу не тільки як абстрактно загальне, але і як загальне, що охоплює собою також багатство особливого... Таким чином, логічне отримає свою істинну оцінку, коли стає наслідком досвіду наук».
Наведені слова Гегеля говорять про те, що філософські питання не можуть бути вирішені філософією «поодинці», без {25}
підтримки науки, що розвивається, до того ж, досвід наук, перевірений практикою, здатний приборкувати той самий «дикий плюралізм» філософських концепцій, про який ми говорили на початку теми. Так, сучасна філософія не може ігнорувати такі досягнення науки, як теорія відносності, відкриття та розробка принципів та методів виникнення та становлення свідомості сліпоглухих дітей, відкриття та пояснення факту функціональної асиметрії кори головного мозку, ідея цефалізації як напрямку еволюції життя, еволюціоністські узагальнення синергетики, вчення про ноосферу тощо.
Навряд чи правий Гегель та його послідовники, однозначно вважаючи філософію наукою, але те, що вона в уособленні своїх теоретико-пізнавальних і практичних (праксеологічних) дисциплін, вбираючи в себе дані природних та суспільних наук, «наближається до форми науки», — з цим погодитися необхідно. Наближається, але не співпадає. Як буде показано в розділі «Соціальна філософія», не тільки філософія, але і будь-яка інша форма суспільної свідомості, наприклад, мистецтво, моральність, правосвідомість, містить у собі науковий компонент.
Оскільки ми заговорили про науку як про причину «приборкування» вихідного плюралізму філософських концепцій, то варто назвати й іншу причину різкого скорочення «дурної нескінченності» останніх. Це — спільність інтересів людей. В останні десятиліття взагалі назрів і набув загальної очевидності один спільний інтерес, інтерес у вірному і своєчасному вирішенні глобальних проблем. Питання про співвідношення свідомості і буття в даному разі звучить сугубо практично (і трагічно): чи здатна свідомість людства виробити та запровадити в життя таку політику, наприклад, — екологічну, демографічну і т. д., яка дала б йому змогу подальшого буття і розвитку?
Оскільки у людей виникла така Спільна Справа, остільки і філософія як форма свідомості, що виробляє вихідну життєву настанову людини та універсальну методологію досягнення цілей, які стоять перед нею, врешті-решт буде (зобов’язана) прагнути до інтеграції, до єдності своїх концепцій, критично заперечуючи при цьому ті з них, які перед обличчям Спільної Погрози і Спільного Завдання втрачають свій світоглядний, етичний та методологічний смисл, видобуваючи в той же час навіть з них усі властиві їм «раціональні зерна». Така філософія {26}
майбутнього, за визначенням самобутнього російського філософа М. Ф. Федорова (1828—1903) і його послідовників, могла би бути названа Філософією Спільної Справи.А у зв’язку з цим і сама філософія повинна стати Спільною Справою Людства.
Підведемо підсумки наших роздумів про предмет філософії.
Суть філософії цілком зрозумів уже Сократ, який є незаперечним зразком щирого філософа: щасливим може бути тільки той, хто глибоко пізнав, що таке благо, тобто пізнав суть об’єктивного буття. Отже питання про відношення пізнання і буття вже у Сократа знаходиться в центрі його уваги.
Іншими словами, філософствувати починає та людина, яка хоче бути справді щасливою і хоче впізнати, що таке щастя і як його досягти. Спочатку будь-яка людина ставить собі кантівське запитання: «На що я смію сподіватися?». Але мало поставити це запитання, на нього треба правильно відповісти. Тому справді щасливою є та людина, яка зуміла знайти правильну відповідь на це найважливіше запитання, людина, яка змогла вірно відобразити у своїй свідомості реальність і практично втілити свої знання у життя. Щасливою може бути тільки мудра людина.
Про це ж саме говорив Геракліт: щасливий тільки той, хто чує логос і слухається логосу, тобто розуміє об’єктивні закони буття і живе згідно з ними. Про це ж пізніше вчив і Спіноза, який вважав, що Бог не може розумітися антропоморфічно. Бог і природа — це одне і теж (субстанція), і мудра людина — та, яка знає закони субстанції і слідує їм у своєму житті.
Отже, і інтуїція творців філософії, і міркування їхніх геніальних продовжувачів, і навіть просто розмовна мова несуть у собі правду про предмет філософії. Предмет філософії це — вся сукупність ціннісних, теоретико-пізнавальних і практичних знань людини про співвідношення свідомості і буття, ідеального і матеріального, про співвідношення логіки устрою Світу і логіки його пізнання. Чи істинно мислить людина і чи істинно вона діє — ось головне питання філософії, і якщо його не задає собі філософ, то він зовсім і не філософ.
Піфагор говорив: «Життя подібне до ігращів: одні приходять на них змагатися, інші — торгувати, а найщасливіші — дивитися; так і в житті: одні, подібно до рабів, народжуються жадібними до слави і наживи, тоді як філософи — до єдиної тільки істини». {27}
Там, де немає розмови про істину (нехай навіть у значенні її заперечення), там немає і філософії.
Підтвердити цей висновок про зміст предмета філософії допомагає, як ми бачили, історичний метод пізнання: філософія з’являється на світ тоді, коли в людині виникає нагальна потреба найсерйознішим чином розібратися у співвідношенні думки і реальності. Ця необхідність виникає і ніколи вже більше не зникає з поля зору людських інтересів.
Постійна присутність цього суперечливого відношення в центрі уваги філософії з необхідністю надає їй діалектичного характеру. Можна сказати, що філософія — це діалог (діалектика) матеріального й ідеального, який ніколи не припиняється.До того ж, зазначене протиріччя, по-перше, знаходиться в центрі уваги філософії онтологічно (філософія хоче знати все про буття як про єдність і взаємоперетворення матеріального й ідеального) і, по-друге, виробляє в ній адекватний цьому реальному процесові метод розглядання і викладання цієї об’єктивної діалектики — гносеологію і гносеологічну логіку (діалектичний метод пізнання і діалектичну логіку).
Взагалі можна сказати, що філософія має своїм предметом об’єктивну логіку співвідношення матеріального й ідеального у світі і суб’єктивну логіку осягання цієї об’єктивної логіки (логосу), що допомагає людині виробляти правильний (праведний) спосіб життя.
Не треба боятися внутрішнього розмаїття, плюралізму філософських вчень. Це — плюралізм пошуку, це — толерантність і відкритість філософії. Важливо, щоб цей плюралізм не перетворювався на еклектику, тому що він не є метою, а є засобом, який врешті-решт приводить мислення до його (плюралізму) протилежності — до монізму.
І ще: поговоримо про поняття—рефлексія(від пізнєлатинськогоreflexio— «звертання назад», тобто — відкидання, відображення).Це поняття означає критичне осмислення людиною своїх думок і подій, невтомну роботу самопізнання — найважливішу сторону духовного життя людини. Це, як було показано, — початок входження будь-якої людини у процес філософствування. Якщо вірити легенді, вимогу — «Пізнай самого себе» Сократ проголошував як основне завдання у житті людини. Деякі дослідники вважають, що цю думку висловив хтось із{28}
ще більш давніх мислителів. Напевно, це так і є, і ця думка з’явилася разом з виникненням філософії: адже саме за допомогою рефлексії, співставлення свого внутрішнього світу зі світом зовнішнім бере свій початок будь-яке філософствування.
Здатність до рефлексивного мислення виховується філософією, і тому саме вона є неодмінною умовою формування індивіда як особистості, як суб’єкта культури.
Це дуже важливо мати на увазі, коли ми говоримо про філософію як про любов до мудрості. Мудра людина — це людина, яка здатна замислюватися над своїми вчинками і своїми думками, тобто людина, що намагається пізнати й удосконалити перш за все ось цю саму реальну і складну систему, ось цей самий світ, що завжди з нами і яким кожний з нас має повне право мудро розпоряджатися, — світ за назвою Я.
Коли засновника кінізму Антісфена (бл. 450—360 до н. е.) запитали, чого його навчила філософія, він відповів: «Розмовляти із самим собою», а на запитання про те, що для нього бажаніше за все, вимовив: «Умерти щасливим».
В аспекті сказаного хочеться ще і ще раз наголосити: мудрість — це не одне тільки знання. Вона є єдністю способу думки і способу життя. Мудра людина — це та, яка і має істинне знання про життя, і живе теж істинно — згідно з природними і людськими законами, а отже, кожен її вчинок є не тільки ефективним, але і добрим і красивим.