ОСНОВНІ ТИПИ Й ВИДИ ПОЛІТИЧНОЇ ПОВЕДІНКИ
нормування науки про політику від
Стародавнього світу до Нового часу
відбувалося головним чином завдяки вивченню інститу-
ціоналізованих форм політики, насамперед таких проблем,
як форма держави, спосіб організації державної влади, образ
ідеального правителя, відносини правителів з підданими,
взаємодія суспільних інтересів та методи розв'язання
конфліктів між ними тощо. У XIX ст. акценти у вивченні
політичного життя істотно змінюються. Увагу дослідників
дедалі більше привертає такий бік політичних відносин, як
поведінка масового їх учасника, мотиви та форми його
впливу на політичні інститути, ступінь і характер залежності
останніх від участі людей. Це було зумовлено активним
залученням мас до політики як через участь у революціях і
національно-визвольних рухах, так і через політичні інститу-
ти — державу, політичні партії, громадські організації.
Введення загального виборчого права зробило рядового
громадянина суб'єктом політики, а поява політичних партій
і масових громадських організацій створила можливості для
його реальної участі в політичних процесах.
Як результат вивчення участі людей в політичних проце-
сах сформувалась специфічна галузь політологічних знань —
наука про політичну поведінку, що прагне вивчати її за
допомогою точних і формалізованих методів: проведення
експериментів, анкетних опитувань тощо. Основна схема
пояснення політичної поведінки при цьому була запозичена
з психології, де точні методи аналізу поведінки почали
застосовуватися раніше. На передній план у політологічних
дослідженнях висувається біхевіоризм, представники якого
проголосили курс на вивчення конкретної поведінки як у
формальних, юридичне оформлених, так і в неформальних
групах.
Персоналізовані аспекти політики |
Особа як суб'єкт політики |
Згідно з вихідними принципами біхевіоризму об'єктом
політологічного дослідження мають бути не законодавчі
норми та формальні аспекти політичної системи суспільства,
не суспільство й політика в цілому, а дії людей, спрямовані
на досягнення своїх політичних цілей. Роблячи наголос на
вивченні поведінки індивіда в конкретних ситуаціях, біхевіо-
ризм сприяв глибокому пізнанню конкретної політичної,
особливо електоральної, поведінки.
Поняття політичної Поняття «політична поведінка» одно-
поведінки порядкове з такими поняттями, як «по-
літична активність», «політична участь».
Найбільш загальним серед них є поняття «політична діяль-
ність», яке відображає всю багатоманітність дій людей у
сфері політики як у персоналізованих, так і в інституціоналі-
зованих формах. Поняття «політична активність» наголошує
на певній спрямованості політичної діяльності — спрямо-
ваності на вдосконалення або зміну соціально-економічного
й політичного порядку, політичних інститутів. Політична
активність на індивідуальному рівні — це сукупність тих
форм життєдіяльності окремої особи, в яких виявляється її
прагнення брати активну участь у політичних процесах,
відстоювати свої політичні права та інтереси.
Поняття «політична участь» використовується в політо-
логії для позначення тих форм політики, які не пов'язані з
професійною політичною діяльністю. Формами політичної
участі є, наприклад, участь у виборах, референдумах, мітин-
гах, демонстраціях тощо. Під політичною поведінкою розумі-
ють будь-яку форму участі у здійсненні влади або протидії її
здійсненню. Це поняття розкриває структуру й механізм
політичної діяльності. Воно охоплює участь у формальних
організаціях і масових рухах, залученість до різних елементів
політичної системи чи свідоме відмежування від них,
активну публічну маніфестацію своїх поглядів з метою
впливу на політичні інститути чи політичну апатію. Отже,
політична поведінка проявляється у багатоманітних формах.
ТИПИ Й ВИДИ ПОЛІТИЧНОЇ поведінки |
Найбільш загальну типологію політич-
ної поведінки здійснив М. Вебер.
Залежно від ступеня участі людей у
здійсненні влади він розрізняв три типи
політичної поведінки: політики за випадком, політики за
сумісництвом і політики за професією1. Політиками за
випадком є більшість громадян. Участь у політиці для них не
є ні професійним, ні постійним заняттям і виявляється лише
час від часу: під час голосування, присутності на політичних
зборах тощо. Політики за сумісництвом ведуть політичну
діяльність лише в разі необхідності, і вона не є для них
першочерговою справою життя ні в матеріальному, ні в
інтелектуальному аспектах. Вони беруть участь у роботі
представницьких органів, політичних партій, обговоренні та
прийнятті рішень. Політики за професією живуть «для» або
«за рахунок» політики. Політична діяльність є для них
професійним заняттям і основним джерелом засобів існу-
вання. Вона проявляється в постійній роботі в політичних
організаціях або в політичному лідерстві.
Поширеною є типологія політичної поведінки, запропо-
нована польськими дослідниками. Вони розрізняють два
основних типи: відкритий (політична дія) і закритий (полі-
тична бездіяльність, або іммобільність). У межах відкритої
політичної поведінки особа може виконувати такі політичні
ролі:
1) звичайний член суспільства, громадянин із незначним
толітичним впливом, незначною активністю та інтересом до
політики;
2) громадянин — член громадської організації, суспіль-
ного руху або декількох організацій;
3) громадянин — член суто політичної організації (полі-
тичної партії або подібної), який цілеспрямовано і з власної
волі бере участь у політичному житті;
4) громадський, особливо політичний, діяч;
5) професійний політик, для якого політична діяльність є
не лише єдиним чи основним заняттям, засобом існування,
а й сенсом життя;
6) політичний лідер — загальновизнаний політичний
діяч, керівник політичної партії, громадсько-політичної
організації чи суспільно-політичного руху.
Закрита політична поведінка (політична іммобільність)
також може проявлятися в різних формах, а саме:
1) виключеність з політичних відносин, зумовлена низь-
ким рівнем розвитку особи або суспільного розвитку взагалі;
1 Див.: Вебер М. Политика как призвание й профессия // Избр.
произведения. М., 1990. С. 652.
А Л С. -: ^ 1 О |
Персоналізовані аспекти політики |
Особа як суб'єкт політики |
економічних, їхній вплив на політичне життя суспільства, особливо в разі ангажованості тими чи іншими політичними силами, не завжди сприятливий. |
2) політична виключеність як результат заорганізованості
політичної системи, розчарування в політичних інститутах і
лідерах і байдужості до їхньої діяльності;
3) політична апатія як форма неприйняття політичної
системи, відмови від будь-яких форм співробітництва з нею.
Може бути результатом насадження політичної системи
насильницьким шляхом — придушенням масових соціаль-
них і політичних рухів, окупацією тощо;
4) політичний бойкот як вияв активної ворожості до
політичної системи та її інститутів.
Ці форми закритої політичної поведінки є виявами
політичної відчуженості, яка полягає в зосередженні зусиль
індивіда на розв'язанні проблем особистого життя та їх
відриві і протиставленні життю суспільному й політичному,
зокрема. В міру зростання політичної відчуженості укоріню-
ється згубна для існування політичної системи суспільства
ідея, що кожен захищає себе сам, що надіятися на підтримку
офіційних владних структур немає сенсу.
У політичній поведінці як колективній дії залежно від
ступеня активності її учасників можна виокремити такі
основні групи:
лідери — очолюють політичні організації і рухи, своїми
діями та авторитетом сприяють їх згуртуванню й досягненню
накреслених цілей;
послідовники — підтримують висунуті лідерами цілі як
такі, що відповідають їхнім інтересам; їх політична поведінка
характеризується різним ступенем активності та участі в
організаціях і рухах;
активісти — є посередниками між лідерами й послідов-
никами, організують учасників політичного руху, постачають
лідерам інформацію про його розвиток;
лідери думки ~ справляють на політичну організацію чи
рух, політичне життя в цілому не організаційний, а
інтелектуальний вплив. Це, наприклад, публіцисти, письмен-
ники, поети, відомі актори й журналісти, ведучі популярних
теле- і радіопрограм та ін. Будучи широковідомими та
вміючи володіти аудиторією, вони через засоби масової
інформації справляють величезний вплив на політичне
життя суспільства. Проте за браком у більшості представ-
ників зазначених професій ґрунтовних знань, потрібних для
політичного керівництва, — політологічних, правових,
Основні форми політичної участі. Референдум |
Політична поведінка особи як активна
політична дія може проявлятися в
інституціоналізованих та позаінститу-
ціональних формах. До інституціоналі-
зованих форм політичної поведінки належать участь у
виборах, референдумах, суспільно-політичних рухах, роботі
політичних партій та ін. У сучасному демократичному
суспільстві основними інституціоналізованими формами
політичної участі, тобто непрофесійної політичної діяль-
ності, для абсолютної більшості громадян є вибори і рефе-
рендуми. Про особливості виборів за різних виборчих систем
мова йшла вище. Тут ми розглянемо таку форму політичної
участі, як референдум.
За способом організації та проведення референдум близь-
кий до виборів. У політичній практиці сучасних держав
референдум (від лат. геґегепсіит — те, що має бути повідом-
лено) — це всенародне волевиявлення (голосування чи опиту-
вання) з важливого державного або суспільного питання.
На загальнонаціональний референдум виносяться ті пи-
тання, які стосуються найважливіших проблем політичного
життя країни: прийняття конституції та поправок до неї,
вибору форми державного правління чи форми державного
устрою, вступу країни до міжнародних організацій тощо.
Різновидом референдуму є плебісцит (від лат. рІеЬз —
простий народ і зсітшп — рішення, постанова) — опиту-
вання населення шляхом голосування про належність
території, на якій воно проживає, тій чи іншій державі.
Нерідко плебісцит тлумачиться дещо ширше — як всена-
родне голосування, яке проводить держава з найважливіших
питань.
Основна відмінність між виборами й референдумом
полягає в тому, що якщо на виборах виборці визначають, хто
з кандидатів представлятиме їхні інтереси в представницьких
органах чи обійме виборну посаду, то на референдумі вони
самі приймають остаточне рішення з того чи іншого питан-
ня. Цим зумовлюється досить поширена висока оцінка
27 —2-1330 |
Персоналізовані аспекти політики |
Особа як суб'єкт політики |
27» |
референдуму як демократичного інституту та його часте
застосування в колишніх соціалістичних країнах, які стали
на шлях демократії.
Проте оцінка референдуму як інституту прямої демокра-
тії не має бути однозначно позитивною, бо він нерідко
виступає засобом політичного маніпулювання й досягнення
правлячими колами політичних цілей. Розглянемо деякі
тіньові, тобто слабкі й непомітні з першого погляду, сторони
цього способу прийняття політичних рішень.
По-перше, референдум проводиться правлячими колами
лише тоді, коли вони сподіваються отримати бажані резуль-
тати голосування. Якщо такої певності немає, то рішення
про референдум не приймається, а ініціюванню референ-
думу знизу чиняться всілякі перешкоди.
По-друге, парламент, президент чи уряд, виносячи на
референдум те чи інше питання, як правило, намагаються
сформулювати його так, щоб по можливості наперед визна-
чити бажану для них відповідь. Учасники референдуму не
вносять змін до пропонованого законопроекту, а мають
лише підтримати чи відкинути заздалегідь сформульоване
рішення, вибравши один з двох можливих варіантів
відповіді: «так» або «ні».
По-третє, в разі отримання небажаних для правлячих кіл
результатів референдуму вони можуть довільно тлумачитися,
наприклад як результати опитування, що не мають юридич-
них наслідків, можуть зовсім не братися до уваги або
інтерпретуватися протилежним чином.
По-четверте (і це чи не найголовніший недолік референ-
думу), рішення з найважливіших питань, які мають довго-
тривале, стратегічне значення для суспільного розвитку, а
нерідко і для долі держави в цілому, на референдумі
приймається за ситуативного, моментного стану громадської
думки, яка формується і змінюється значною мірою під
впливом тимчасових чинників: окремих політичних подій,
пропаганди, агітації тощо. Громадська думка може швидко
змінитись, результати референдуму вже не будуть відповіда-
ти настроям більшої частини суспільства, проте зберігати-
муть свою силу.
По-п'яте, на референдумі рішення з того чи іншого
питання може прийматися некомпетентними з цього
питання його учасниками. Це стосується, наприклад, вибору
форми державного правління або державного устрою. Щодо
переваг і недоліків кожної з цих форм і доцільності їх
впровадження в тій чи іншій конкретній країні навіть
фахівці не можуть дійти однозначної думки, а на референ-
думі вибирати ту чи іншу форму доводиться масам.
По-шосте, як це не парадоксально, але з допомогою
референдуму меншість суспільства нерідко нав'язує свою
волю його більшості. Оскільки референдум вважається
таким, що відбувся, за умови участі в ньому простої біль-
шості населення, яке має право голосу, то можлива ситуація,
коли рішення на референдумі приймається меншістю
населення. Наприклад, у референдумі щодо прийняття нині
чинної Конституції Росії взяли участь 54 відсотки виборців,
з яких проголосували «за» 58 відсотків. А це означає, що
Основний Закон країни прийняла менш як третина всіх
виборців.
Для того щоб референдум повніше відбивав волевиявлен-
ня народу, потрібно, щоб остаточно прийнятим вважалось
таке рішення, яке підтримала кваліфікована більшість (дві
третини) населення, що взяло участь у голосуванні. Але
навіть у тому разі, коли рішення на референдумі прийма-
ється більшістю населення, в суспільстві завжди залишається
меншість з протилежними інтересами, які вона може
відстоювати різними засобами. А це означає, що референдум
може призвести до соціального й політичного протистояння
в суспільстві.
Отже, референдум не можна розглядати як ідеальний
інструмент народовладдя. Відомі численні випадки, коли за
допомогою референдуму приймалися недемократичні і
навіть трагічні для долі держави рішення. Тим паче рефе-
рендум не повинен бути кон'юнктурним засобом політичної
боротьби і проводитись часто з будь-яких питань.
Специфіка масової Суб'єктами політичних дій індивіди виступа-
поведінки в політиці ють не лише як представники певних соціаль-
них спільностей, члени тих чи інших гро-
мадсько-політичних об'єднань, а й як учасники прямих дій, випад-
кових і тимчасових утворень — зборів, мітингів, демонстрацій, мані-
фестацій, пікетувань тощо. Залежно від ступеня стихійності виник-
нення та організованості таких масових утворень вони можуть набувати
рис натовпу, політична поведінка якого є різновидом масової
поведінки і має свої особливості.
Натовп виникає на основі фізичної взаємодії людей, які підтри-
мують між собою безпосередній контакт, наприклад на мітингу, на
І |
Персоналізовані аспекти політики
транспортній зупинці, взагалі під час затримки на одному місці якими-
небудь зовнішніми обставинами. Випадковість утворення, неоднорід-
ність складу визначають специфічну манеру політичної поведінки
людей у натовпі, яка виявляється у придушенні раціональності, різкому
переважанні почуттів над розумом. На основі анонімності самого
натовпу й кожного його учасника виникає почуття безкарності, щезають
відповідальність і соціальний страх, що, в свою чергу, викликає
агресивні настрої і поведінку.
У міру нарощування в політиці стихійних засад вона дедалі менше
відповідає своєму призначенню, втрачає здатність бути регулюючим
чинником соціальних відносин, не управляє суспільством, а дезорга-
нізує його. Негативні наслідки залучення мас до безпосередньої участі
в політиці, впливу на неї поведінки натовпу давно помітили філософи.
Ще Платон і Арістотель негативно ставились до демократії, яка за тих
часів нерідко набувала форми охлократії — влади натовпу, що
перебуває під впливом політичних демагогів.
Скептично ставився до участі мас у політиці, у тому числі в
сучасних демократичних формах, відомий іспанський філософ
X. Ортега-і-Гассет. На його думку, маса є множинністю людей без
особливих достоїнств, панування яких обертається торжеством повсяк-
денності та людської посередності. Трагедія сучасної західної цивілі-
зації полягає у привласненні масами функцій здібної і кваліфікованої
меншості — еліти як носія творчих і управлінських засад і традицій у
будь-якому суспільстві. В політиці маса здатна діяти єдиним
найдоступнішим їй методом прямої дії, постійне використання якого
призводить до поступового наростання розриву між складністю
проблем, які необхідно вирішувати суспільству, та примітивністю
засобів, які при цьому використовуються2.
Очевидно, X. Ортега-і-Гассет правильно помітив деякі негативні
наслідки участі мас у політиці, але абсолютизував їх. Без участі мас у
політиці немає демократії, взаємодії громадянського суспільства й
держави, без контролю з боку мас правляча еліта відривається від
народу і абсолютизує власні інтереси. Більше того, масові виступи,
прямі дії іноді виявляються не тільки найефективнішим, а й єдиним
засобом розв'язання тих чи інших проблем, особливо в суспільствах із
низьким рівнем розвитку демократії, де погано працює зворотний
зв'язок між громадянським суспільством і державою, відсутні або надто
слабкі реальні важелі впливу людей на державу.
Отже, завдання демократичного суспільства полягає не в обмеженні
участі мас у політиці, а в мінімізації негативних наслідків цієї участі,
особливо у формі стихійних виступів, уникненні деструктивного впливу
на політику натовпу.
2 Див.: Ортега-ч-Гассет X. Восстание масо // Вопр. филос. 1989. № 3.
420
Особа як суб'єкт політики
Мотивація політичної поведінки |
Для розуміння політичної поведінки
важливо з'ясувати потреби та інтереси,
які спонукають людей до участі в
політиці. Психологи стверджують, що
участь у політиці, здійсненні влади є однією з основних
потреб особи. Вона виявляється у прагненні особи до
свободи, незалежності, переважання, панування над інши-
ми, високого статусу, престижу, слави, задоволення мате-
ріальних потреб тощо. Залежно від переважання тих чи
інших потреб формується відповідний тип і вид політичної
поведінки.
Усвідомлена потреба — це інтерес, який є найважливі-
шим мотивом політичної діяльності. Джерелом мотивації
політичної дії є наявність певної проблеми в життєдіяльності
тієї чи іншої спільності людей або індивіда, усвідомлення
необхідності її розв'язання. На основі цього виникає
психологічний імпульс готовності до дії, який складається з
бажання взяти участь у дії і впевненості в можливості успіху.
Мотивами переходу від розуміння проблеми до дій для її
розв'язання можуть бути усвідомлення громадянського
обов'язку, інформація, невдоволення або прагнення до
досягнення мети. Залежно від домінування того чи іншого
мотиву формується характер політичної поведінки. Вона
може мати вигляд суто емоційної реакції на ту чи іншу подію
або бути продуманою системою дій, спрямованих на
реалізацію певної програми.
У політології існує також традиція аналізу політичної
поведінки залежно і від її підсвідомої мотивації, неусвідом-
люваних засад, таких, як потяг до агресії, нарцисизм,
сексуальне утвердження, почуття вини тощо. Такий підхід
дає можливість з'ясувати особистісний, причому далеко не
завжди раціональний, сенс політики й політичної поведінки.
Для розуміння мотивів політичної поведінки в її найпо-
ширенішому вигляді потрібно враховувати, що сприйняття
насамперед власної користі є нездоланною рисою людської
природи, і ставлення людини до політики зумовлюється
передусім прагненням реалізації особистих інтересів. Праг-
нення людини до влади не в останню чергу пов'язане з тим,
що оволодіння нею є найкоротшим шляхом до встановлення
особистого впливу і збагачення. Для того щоб досягти
успіху, майстерності, досконалості майже в усіх видах
діяльності — ремеслі, науці, мистецтві, спорті тощо, потрібні
Персоналізовані аспекти політики |
Особа як суб 'єкт політики |
І |
багаторічне навчання, довготривала практика, тренування.
Політика є чи не єдиним видом діяльності, який дає
можливість швидко зробити кар'єру, а відтак і використати
набуту владу з метою особистого збагачення. Щоправда,
карколомні політичні кар'єри є нетиповими і трапляються,
головним чином, у суспільствах нестабільних, особливо
перехідних, з нерозвиненою демократією.
Корисливість політиків, зловживання ними владою,
особливо в неприхованих формах, спричиняють спадання
інтересу до політики, зниження політичної активності
рядових громадян. Втраті довіри до політики та її офіційних
представників сприяють і такі чинники, як девальвація
основних політичних цінностей та ідеалів, відхід політичних
лідерів від передвиборчих обіцянок і програм, маніпулю-
вання ними громадською думкою, поширення корупції
тощо. Спадання інтересу до політики та довіри до політиків
найвиразніше проявляється в абсентеїзмі (від лат. аЬзепз,
аЬзепІіз — відсутній) — ухиленні виборців від участі в
голосуванні на виборах різного рівня.
Частка людей, які відмовляються брати участь у виборах,
є значною в більшості країн світу, у тому числі і з стабільною
демократичною системою. На виборчі дільниці, наприклад у
таких країнах, як США, Франція, Великобританія, у дні
виборів рідко приходять більше 50—60 відсотків тих, хто має
право голосу. У багатьох колишніх соціалістичних країнах, а
також колишніх радянських республіках, які стали незалеж-
ними державами, через низьку активність громадян у
багатьох виборчих округах вибори часто не відбуваються,
переносяться, проводяться повторно. Однак якщо в країнах
з розвиненою демократією байдужість громадян до політики
пов'язана з високим ступенем незалежності від неї їхнього
особистого життя, розвитку громадянського суспільства, то в
постсоціалістичних країнах ухилення від виборів є, насам-
перед, результатом розчарування людей у політичних лідерах
і тих соціально-економічних перетвореннях, які здійсню-
ються під їхнім керівництвом.
Оскільки політична поведінка, політика в цілому мають
етичний аспект, то доцільно докладніше розглянути про-
блему співвідношення політики і моралі, яка є основною в
політичній етиці — галузі наукових знань, що виникла на
межі етики й політології.
ПОЛІТИКА І МОРАЛЬ
Історичний аспект В усі часи людські вчинки у будь-якій
сфері життєдіяльності оцінювалися з
точки зору моралі. Природно, що й до політики, політичної
поведінки ми з повним правом можемо підходити з
моральними мірками. Це право перетворюється на обов'язок
з огляду на те, що політика є діяльністю із завоювання,
утримання й використання влади, отже, пов'язана так чи
інакше з примусом, який сам по собі є злом, але за певних
умов він об'єктивно необхідний і морально виправданий.
Коли, за яких умов застосування примусу в політиці є
виправданим, наскільки сама політика є моральною, чи
правомірне взагалі застосування до сфери політики
категорій етики і моральних цінностей — ці та подібні
питання виникли давно, і в історії політичної думки на них
давали досить неоднозначні відповіді.
Спочатку політичні явища і процеси розглядалися у
зв'язку з усім комплексом суспільних явищ. Традиція, яка
йде від Сократа, Платона та Арістотеля, розглядає політику
і мораль як єдине ціле, спрямоване на досягнення суспіль-
ного блага, справедливості. Так, приділяючи особливу увагу
проблемі морального обгрунтування політики і законів,
Сократ убачав основу благополуччя держави в непорушності
законів, у підпорядкуванні громадян законам. Арістотель
вважав, що державним благом є справедливість, тобто те, що
слугує спільній користі.
Християнська традиція також виходить з єдності полі-
тики і моралі, проте розділяє відповідальність за них,
покладаючи її відповідно на світського правителя — монарха
і духовного — папу.
Уперше чітко сформулював проблему співвідношення
політики й моралі і протиставив їх одна одній Н. Макіавеллі.
Він вважав, що головною метою правителя має бути благо
держави, яке вимагає постійного зміцнення його влади.
Однак досягнення цієї мети виключно високоморальними
засобами в недосконалому суспільстві неможливе. Людина,
яка на кожному кроці керувалася б лише принципами добра,
мала б пропасти серед людей, які керуються іншими прин-
ципами.
Оскільки блага держави, зміцнення влади неможливо
досягти лише високоморальними засобами, то правитель має
Персоналізовані аспекти політики |
Особа як суб'єкт політики |
діяти, незважаючи на жодні моральні міркування. Н. Макіа-
веллі вважав цілком прийнятними в політиці жорстокість,
лицемірство, фізичне знищення політичних суперників
тощо. Правитель інколи може дозволити собі бути чесним —
усе залежить від того, що саме в даний момент корисніше
для держави. Отже, головним принципом дій правителя під
кутом зору моралі є цілковита безпринципність, але з полі-
тичного кута зору відсутність етичних міркувань у вчинках
правителя обертається для нього збереженням влади й
державної цілісності, а тому є найкращим політичним
принципом.
Макіавеллівське розуміння співвідношення політики і
моралі в подальшому неодноразово зазнавало критики від
учених, письменників та й самих політиків. Щоправда, вона
не завжди була справедливою, бо Н. Макіавеллі не розводив
політику і мораль на всі часи і всі випадки життя.
Обґрунтовуючи свої погляди, він виходив з моральної
недосконалості тогочасного суспільства, необхідності засто-
сування будь-яких засобів передусім для об'єднання
роздрібнених на той час італійських держав. Мислитель
стверджував, що немає ідеального державного ладу поза часом
і простором, є лише лад, адекватний ситуації; немає незмінно
досконалих і незмінно поганих методів управління людьми,
є лише методи, які відповідають або не відповідають ситуації.
Принципово відмінне від макіавеллівського вирішення
проблеми співвідношення політики і моралі дала етика
І. Канта, особливо формулювання ним категоричного імпе-
ративу, яким має керуватися кожна людина за будь-яких
обставин. Згідно з цим імперативом, тобто загальним
моральним законом, до будь-якої людини потрібно ставитись
як до мети, а не як до засобу. Ця вимога згодом була
поширена й на політико-правову сферу. Поступово у свідо-
мості політиків, учених та ідеологів народилось розуміння
нерозривного зв'язку між політикою і мораллю, який, однак,
не означав їх повного злиття, як це було в давньогрецькій
політичній філософії.
Моральна дилема в політиці |
Макіавеллівське вирішення проблеми
співвідношення політики і моралі є
одним із варіантів розв'язання так
званої моральної дилеми в політиці. Суть її полягає у спів-
відношенні мети і засобів у політиці, у тому, що в політиці
трапляються ситуації, коли проголошувані позитивні під
етичним кутом зору цілі досягаються за допомогою етично
негативних засобів. Н. Макіавеллі розв'язав цю дилему
однозначно на користь мети, вважаючи, що блага мета
виправдовує будь-які засоби її досягнення.
Протилежною макіавеллівській є позиція, представники
якої вважають, що в ході досягнення будь-яких політичних
цілей необхідно виходити з безумовного пріоритету мораль-
них міркувань. Відомими представниками цієї позиції були,
зокрема, М. Ганді і М. Л. Кінг.
Мохандас Карамчанд (Махатма) Ганді (1869—1948) —
один з лідерів та ідеологів індійського національно-визволь-
ного руху. Виходив з можливості досягнення незалежності
лише мирними, ненасильницькими засобами, шляхом залу-
чення до боротьби широких народних мас. У період підне-
сення масової боротьби проти англійських колонізаторів
(1919—1922) Індійський національний конгрес прийняв
запропоновану ним програму насильницької відмови від
співробітництва, яка стала однією з основних форм визволь-
ного руху в Індії. Часто використовував таку форму боротьби
без застосування насильства, як голодний протест. Вважав,
що відмова від насильства підносить морально обидві
сторони, які ведуть боротьбу. В політичній позиції М. Ганді
жодне з міркувань, крім моральних, взагалі не бралося до
уваги.
Мартін Лютер Кінг (1929—1968) — один із керівників
боротьби за громадянські права негрів у США. Як і М. Ганді,
він дотримувався тактики ненасильницьких дій, гадав, що
досягти поставлених політичних цілей можна лише з
допомогою високоморальних засобів. Будучи баптистським
пастором, проповідував свободу і соціальний мир.
У розв'язанні моральної дилеми в політиці є і третя
позиція — політичного реалізму. Вона постулює вибір мен-
шого зла в ситуації зіткнення моральних цінностей. Тобто
вважається, що в політиці, вибираючи між більшим і
меншим злом, перевагу потрібно віддати останньому, а задля
досягнення високоморальної мети придатні й аморальні
засоби. За приклад цієї позиції звичайно наводять погляди
В. І. Леніна на проблему революційного насильства, яке він
виправдовував як відповідь на насильство й засіб досягнення
позитивних під моральним кутом зору цілей. Однак до
Особа як суб'єкт політики |
Персоналізовані аспекти політики |
моралі В. І Ленін підходив з класових позицій, вважаючи
моральним те, що слугує завданням класової боротьби
пролетаріату, побудови комуністичного суспільства.
Позиція політичного реалізму в розв'язанні моральної
дилеми в політиці є найбільш раціональною і доцільною.
Проте вона приховує в собі небезпеку повного ігнорування
моральних норм задля досягнення ідеологізованих політич-
них цілей. Так сталося в СРСР, де політична доцільність
виявилась у формі «революційної доцільності», яка викли-
кала появу «революційної законності» і як наслідок —
ігнорування прав і свобод людини, масові репресії, політич-
не свавілля в ім'я побудови комунізму.
Вплив влади У проблемі співвідношення політики і
на особу моралі є ще один аспект, який стосу-
ється впливу влади на моральне облич-
чя людини. Ідеальних людей, як відомо, немає. У характері
й поведінці кожної людини поєднуються (щоправда, різною
мірою) як позитивні, так і негативні риси. Перші з них вона
намагається проявити, другі — приховати. Давно помічено,
що влада виявляє справжню сутність людини, її як пози-
тивні, так і негативні риси. І це закономірно. Наділена
владними повноваженнями людина завжди на виду, їй
доводиться приймати відповідальні рішення, що більш
виразно проявляє риси її характеру та особливості поведін-
ки. Важливо врахувати й таке: влада негативно впливає на
людину, посилює її негативні риси. Ще Н. Макіавеллі писав,
що влада розбещує людину. Пізніше відомий англійський
історик і політичний діяч Джон Актон (1834—1902) сформу-
лював знаменитий афоризм: «Влада розбещує, абсолютна
влада розбещує абсолютно».
Оскільки в політику йдуть далеко не завжди найкращі
люди, до того ж влада спричиняє на них негативний вплив,
то для суспільства завжди актуальною є проблема захисту від
деструктивного впливу на нього політиків і влади. Неза-
перечний на Заході авторитет, англійський філософ Карл
Раймунд Поппер (1902—1994) центральним питанням полі-
тики вважав не те, хто має правити, а те, в яких умовах це
робитиметься. Оскільки немає впевненості в тому, що в
державі будуть гідні правителі, зазначав він, головним є
питання про те, як звести до мінімуму шкоду, якої можуть
завдати негідні правителі, які Інститути та механізми по-
трібно створювати, щоб запобігти можливих втрат.
У сучасному демократичному суспільстві такими меха-
нізмами та інститутами є поділ державної влади на законо-
давчу, виконавчу й судову гілки, система стримувань і про-
тиваг різних гілок влади, вибори, опитування та обнароду-
вання громадської думки, інститути громадянського сус-
пільства — політичні партії, громадські організації і рухи,
незалежні від держави засоби масової інформації тощо. Ці
механізми та інститути роблять можливим контроль
громадськості за здійсненням політичної влади, сприяють
тому, щоб правляча еліта якомога менше зловживала вла-
дою, не відривалась від народу, дбала про його інтереси,
зрештою, щоб політика і влада відповідали вимогам моралі.
Особливо пильним у демократичних країнах є контроль за
доходами тих, хто наділений владою. Майже повсюдним є щорічне
декларування не тільки доходів, а й майнового стану можновладців,
особливо членів парламенту та урядовців. Так, у Великобританії
депутати парламенту, в тому числі й міністри, зобов'язані декларувати
свої інтереси, зокрема щодо: директорства в приватних або публічних
компаніях; оплачуваної роботи, консультацій, професійної діяльності;
імен клієнтів; участі у спонсорстві; закордонних відряджень, які
пов'язані з депутатською діяльністю, але оплачені сторонніми особами;
коштів або пільг, одержаних від зарубіжних урядів, організацій, осіб;
землі або власності, що дають значний дохід; назви компаній або інших
організацій, в яких більше однієї сотої частини капіталу належить
депутатові, його дружині чи дітям. Відповідний перелік інтересів
видається й поширюється щорічно, і депутати зобов'язані подавати
подробиці про зміни в їх інтересах протягом чотирьох тижнів.
У США рішення конгресу стосовно підвищення заробітної плати
парламентаріїв або введення для них яких-небудь пільг вводиться в дію
лише починаючи з наступного складу парламенту, тобто законодавці не
можуть приймати рішення про поліпшення власного матеріального
становища. Членам конгресу, а також їхнім помічникам заборонено,
зокрема, пригощатися у ресторанах за рахунок лобістів, здійснювати
поїздки на курорти, на спортивні змагання і проживати під час
відпочинку в готелях за рахунок компаній. Цінні подарунки дозво-
ляється приймати лише від рідних та близьких друзів, але речі на суму
понад 250 доларів можна отримувати лише за згодою комітету конгресу
з етики.
Подібні законодавчі та етичні обмеження діють у багатьох інших
країнах. На жаль, цього не можна сказати про сьогоднішню Україну, де
поки що немає дієвих механізмів контролю громадян за здійсненням
влади й відповідальності її перед народом, де зловживання службовим
становищем у корисливих цілях і корупція стали поширеним явищем.
Персоналізовані аспекти політики |
Особа як суб'єкт політики |
Глибоко помилковою є досить поширена у нас думка про те, що
варто людям, наділеним владними повноваженнями (від рядового
міліціонера до вищих посадових осіб держави), дати належну заробітну
плату й вони перестануть зловживати службовим становищем у
корисливих цілях і брати хабарі. Такої зарплати, яка б цілком задоволь-
няла потреби людини, немає і в принципі бути не може. Потреби
людини ніколи не можуть бути задоволені цілковито, бо кожна
задоволена потреба породжує іншу, значно вищу. Науці відомий
загальносоціологічний закон зростання потреб. На практиці трапля-
ються численні випадки, коли за хабарництво до кримінальної
відповідальності притягались навіть перші особи держави —
президенти і прем'єр-міністри, не кажучи вже про міністрів та інших
високопоставлених державних службовців, яким гріх скаржитись на
зарплату. Отже, річ не в зарплаті, а в потребах та їх законодавчих і
моральних регуляторах. Напрацювання відповідного законодавства і
вироблення етичних норм, які б регулювали політичну поведінку,
робили б її моральною і відповідальнішою, для України є нагальною
потребою.
Політична поведінка особи, її мотиви, законодавчі й
моральні регулятори є важливими показниками демокра-
тизму будь-якого суспільства.
Лебон Г.
Думки і вірування юрби // Філос. і соціол. думка. 1991. № 6.
Ленін В. І.
Завдання спілок молоді // Повне зібр. творів. Т. 41.
Макиавелли Н.
Государь. М., 1990.
Ортега-и-Гассет X.
Восстание масс // Вопр. филос. 1989. № 3.
Пугачев В. П.
Основи политики: личность, злита, лидерство. М., 1989.
Сутор Б.
Политическая зтика// Полит. исследования. 1993. № 1.
Холмская М. Р.
Политическое участие как обьект наследования. Обзор отечествен-
ной литературьі // Полит. исследования. 1999. № 5.
Шестопал Е. Б.
Личность й политика: Критический очерк современньїх западньїх
концепций политическойсоциализации. М., 1988.
Азаров Н. Й.
Взаимоотношения морали й политики // Социально-полит. журн.
1997. № 4.
Вебер М.
Политика как призвание й профессия // Избр. произведения. М.,
1990.
Гринстайн Фред Й.
Личность й политика // Социально-полит. науки. 1991. № 10.
Каверин С. Б.
Потребность власти. М., 1991.
Комарова 3. Й.
Личность как субьект й обьект социального развития // Со-
циально-полит. науки. 1992. № 4—5.
Корнхаузер В.
Політика масового суспільства // Політол. читання. 1992. № 1.
Політичні еліти |
І |
ПОЛІТИЧНІ ЕЛІТИ
У |
будь-якій, навіть найдемократичнішій,
державі владу безпосередньо завжди
здійснює не весь народ, а його не-
значна меншість. Безпосереднє й постійне
здійснення всім народом державної влади
неможливе суто технічно,організаційно,та й
недоцільне під кутом зору її ефективності. У
всіх країнах є групи населення, які беруть
найактивнішу участь у політичному житті,
відіграють ключову роль у здійсненні влади.
Такі групи в політології називають полі-
тичними елітами.
Оскільки політика є одним із найголов-
ніших видів людської діяльності, від якого
залежать не тільки благополуччя членів
суспільства, а й саме існування останнього
як цілісного утворення, то для науки про
політику надзвичайно важливе вивчення
політичних еліт, шляхів і засобів їх форму-
вання та функціонування.